Гийом Мюсо
Сентръл Парк

Превод от френски: Георги Цанков, 2014

chitanka.info

Нещата, които ви се изплъзват, са по-значими от нещата, които притежавате.

Съмърсет Моъм

Първа част
Приковани един към друг

1
Алис

Вярвам, че във всеки от нас живее друг човек — непознат човек, заговорник.

Стивън Кинг[1]

Най-напред бе силният и рязък полъх на вятъра, който помита едно лице.

Лекото шумолене на листака. Отдалеченият ромон на поток. Ненатрапчивото писукане на птиците. Първите лъчи на слънцето, които отгатваме през воала на все още притворени клепачи.

След това пращенето на клоните. Мирисът на влажна земя. Както и на разлагащи се листа. Дървесният могъщ аромат на сивите лишеи.

По-далече, неопределено, като в сън: неблагозвучно бучене.

Алис Шефер трудно отвори очи. Светлината на раждащия се ден я ослепяваше, розовата утрин боядисваше дрехите й. Плувнала в ледена пот, тя зъзнеше от студ. Гърлото й беше пресъхнало, а в устата усещаше силен вкус на пепел. Ставите я боляха, ръцете и краката й бяха обездвижени, а съзнанието й — притъпено.

Когато се изправи осъзна, че лежи върху грубо издялана пейка от необработено дърво. Смаяна откри, че масивно и яко мъжко тяло тежеше сгърчено върху хълбока й.

Алис сподави вика си и сърдечният й ритъм рязко се забърза. Опита се да се освободи, прекатури се на земята, но веднага се върна в предишното си положение. Установи, че дясната й ръка беше прикована с белезници към лявата китка на непознатия. Тя се опита да се отдръпне, но мъжът остана неподвижен.

По дяволите!

Сърцето й биеше силно в гърдите. Хвърли поглед към часовника си: циферблатът на стария й „Патек“ беше издраскан, но механизмът функционираше и датчикът показваше вторник, 8 октомври, 8 часа.

По дяволите! Къде съм? — запита се тя, като избърса с ръкав потта от челото си.

Огледа се наоколо, за да оцени положението. Беше насред позлатена от есента гора — свежо подлесие, богато на различна растителност. Дива и спотаена поляна, заобиколена от дъбове, шубраци и от скалисти издатъци. Нямаше никого наоколо и предвид обстоятелствата така несъмнено беше за предпочитане.

Алис повдигна поглед. Светлината беше красива, нежна, почти нереална. Лъчите преминаваха през короната на огромен и сияещ бряст, чиито корени се провираха под килим от влажни листа.

Гората на замъка Рамбуйе? Фонтенбло? Венсенският лес? — опита се да познае мислено.

Импресионистична картина като от пощенска картичка, чиято ведрина контрастираше с бруталността на това сюрреалистично събуждане до непознат.

Наведе се внимателно напред, за да разгледа по-добре лицето му. Беше на мъж между трийсет и пет и четиридесет години, с разрошени кестеняви коси и набола брада.

Труп?

Клекна и постави три пръста на врата му, вдясно от адамовата ябълка. Пулсът, който усети, когато натисна сънната артерия, я успокои. Човекът беше в безсъзнание, но не и мъртъв. Тя го разгледа по-продължително. Познаваше ли го? Негодник, когото е опандизила? Приятел от детството, когото не може да разпознае? Не, чертите му не й говореха абсолютно нищо.

Алис отхвърли няколко руси къдри, паднали пред очите й, а след това насочи поглед към металическите белезници, които я свързваха с този индивид. Бяха стандартен модел с двойно подсигуряване, използвани от много полицейски служби и частни охранители по света. Беше дори напълно възможно това да са собствените й белезници. Алис бръкна в джоба на джинсите си, с надеждата да открие там ключа.

Нямаше го. Затова пък усети пистолет, пъхнат във вътрешния джоб на коженото й яке. Очаквайки да намери служебното си оръжие, тя с облекчение хвана дръжката. Но това не беше Зиг Зауер, използван от ченгетата от криминалната бригада. Беше „Глок 22“ с рама от специален удароустойчив полимер, чийто произход тя не можеше да установи. Опита се да провери пълнителя, но беше трудно с прикована ръка. Все пак успя — с цената на акробатични извивания на тялото, — като внимаваше да не събуди непознатия. Видимо, липсваше един куршум. Оглеждайки пистолета, установи, че дръжката беше изцапана със засъхнала кръв. Тя разтвори докрай якето и се увери, че следи от кръвта бяха изцапали от двете страни блузата й.

Дявол да го вземе! Какви съм ги вършила?

Алис разтърка клепачите си със свободната ръка. Остра мигрена се спускаше към слепоочията й, сякаш невидимо менгеме стягаше черепа й. Пое дълбоко въздух, за да прогони страха и се опита да възстанови спомените си.

Вчера вечерта излезе да празнува с три приятелки по „Шан-з-Елизе“. Пи много, като не броеше чашите в коктейлните барове: „Лунна светлина“ „Тринайсетия етаж“, „Лондондери“… Четирите жени се разделиха към полунощ. Тя сама отиде до колата си, оставена на подземния паркинг на авеню „Франклин Рузвелт“ а след това…

Черна дупка. Памучна лента забулваше съзнанието й. Мозъкът й беше като изпразнен. Паметта й беше парализирана, замръзнала, блокирана върху този последен образ.

Хайде, направи усилие, по дяволите! Какво се случи после?

Тя ясно си спомняше как плаща на автоматичната каса на паркинга, после слиза по стълбите към третия подземен етаж. Беше пила прекалено много, нямаше спор. Залитайки се добра до малкото си ауди, отключи вратата, настани се на седалката и…

Нищо повече.

Опита да се концентрира, но сякаш тухлен зид възпираше достъпа до спомените й. Адрианов вал[2] беше издигнат пред способността й да размишлява, истинска китайска стена препречваше пътя на напразните й опити.

Преглътна слюнката си. Равнището на паниката й се покачи. Гората, кръвта върху блузата, оръжието, което не беше нейното… И дума не можеше да става за обикновен махмурлук след празнична вечер. Тъй като не беше в състояние да си спомни как се е озовала тук, несъмнено някой я беше дрогирал. Някой мръсник може би беше сипал гамахидроксибутират[3] в чашата й! Това беше напълно възможно: като полицай в последните години се беше сблъсквала с няколко случая, при които тази дрога се използваше при изнасилване. Тя подреди тази идея в един ъгъл на главата си и се зае да изпразва джобовете си: портфейлът й и полицейската й карта бяха изчезнали. Нямаше в себе си нито документи, нито пари, нито мобилен телефон.

Към страха се прибави отчаянието.

Изпращя клон, из храстите излетя облак синигерчета. Няколко ръждивожълти листа се понесоха във въздуха и леко докоснаха лицето на Алис. С помощта на лявата си ръка (и задържайки с брадичка горната част на дрехата) тя вдигна ципа на якето. Тогава забеляза във вдлъбнатината на дланта си нещо бледо записано с химикалка; поредица от цифри, драснати със замах, като пищов за преписване на изпит, почти изтрил се:

2125558900

Какви са тези цифри? Тя ли ги беше написала? Възможно е, но не е сигурно… — реши, докато гледаше почерка.

За кратко затвори очи, объркана и ужасена.

Не можеше да остане спокойна. Очевидно, много значимо събитие се беше случило тази нощ. Но щом нямаше никакъв спомен от този епизод, мъжът, към който беше прикована, бързо щеше да освежи паметта й. Или поне искрено се надяваше да е така.

Приятел или враг?

Без да знае отговора, тя постави пълнителя в пистолета и го зареди. Със свободната си ръка насочи оръжието към непознатия, а след това го разтърси грубо.

— Ей! Ще се събудиш ли?

Човекът трудно се поддаде на вика й.

— Раздвижете се, приятелю! — побутна го тя по рамото.

Той примигна и се прозина, преди с мъка да се размърда.

Бе изумен, отваряйки клепачи, да видя дулото на пистолет на няколко сантиметра от слепоочието си.

Облещено изгледа Алис, след това заобръща глава на всички страни, откривайки смаян горския пейзаж.

След няколко секунди вцепенение преглътна слюнката си, после отвори уста, за да попита на английски:

— Но коя сте вие, Господи? Какво правим тук?

[1] От новелата на Стивън Кинг „1922“ в сборника „Зъл мрак, угаснали звезди“, превод Адриан Лазаровски, ИК „Плеяда“, 2011 г., с. 9. (Всички бележки под линия са на преводача.) ↑

[2] Адриановият вал е римско отбранително съоръжение, което се намира в Северна Англия, край границата й с Шотландия; строежът започва през 122 г. при император Адриан, дължината е 118 км, а височината — 3 метра. ↑

[3] Гамахидроксибутират е излязъл от употреба операционен анестетик, който в ниски дози води до отпускане, успокояване и лека еуфория, а високите дози предизвикват гадене, схващане на мускулите, припадък, колабиране и кома; смесването му с алкохол е много опасно; използва се масово от тийнейджъри и бодибилдъри. ↑

2
Габриел

Всеки от нас носи в себе си тревожен странник.

Братя Грим

Непознатият проговори със силен американски акцент, почти напълно заваляйки р-тата.

— Къде сме, по дяволите? — настоятелно запита той, смръщвайки вежди.

Алис стисна здраво пръсти около дръжката на пистолета.

— Мисля, че вие ще ми кажете! — отговори тя на английски, като приближи глока до слепоочието му.

— Съгласна ли сте да се успокоим? — попита той и вдигна ръце. — Махнете оръжието; тия джунджурии са опасни…

Все още сънен, посочи с брадичка закопчаната си с белезници ръка.

— Защо сте ми сложили това? Какво сторих този път? Да не съм се бил? Или съм бил пиян на публично място?

— Не съм ви приковала аз — отбеляза тя.

Алис го разгледа: той носеше тъмни джинси, кецове „Конвърс“, синя измачкана риза и вталено сако. Очите му, светли и привлекателни, бяха със сини кръгове от умората.

— Никак не е топло — оплака се той и присви врата си към раменете.

Сведе поглед към китката си, за да види колко е часът, но часовникът му го нямаше там.

— Гадост… Колко е часът?

— Осем сутринта.

Доколкото можа, пребърка джобовете си, преди да се разбунтува:

— Но вие сте ми свили всичко! Мангизите, портфейла, телефона…

— Нищо не съм ви откраднала — успокои го Алис. — И мен са ме пребъркали.

— Имам ужасна цицина — констатира той, като докосна задната част на черепа си със свободната ръка. — Разбира се, и това не сте извършили вие, нали? — изрече, без да очаква отговор.

Той я разгледа с крайчеца на очите си: облечена с прилепнали джинси и кожено яке, от което излизаха ръкавите на опръскана с кръв блуза, Алис беше стройна блондинка на трийсетина години. Носеше косата си на кок, който аха-аха да се развърже. Лицето й беше сурово, но хармонично — високи скули, фин нос, прозрачен тен, — а очите й, позлатени от медените отражения на есенните листа, блестяха силно.

Внезапна болка прекъсна съзерцанието му: усещане за изгорено премина през предната част на ръката му.

— Какво става пък сега? — въздъхна тя.

— Боли ме — направи гримаса той. — Като рана…

Заради белезниците Габриел не можа да свали сакото си или да повдигне ръкава на ризата, но, извивайки се, успя да види нещо като бандаж, което пристягаше ръката му. Наскоро поставена превръзка, през която се промъкваше тънка струя кръв и се стичаше към юмрука му.

— Добре, стига дивотии! — ядоса се той. — Къде сме? В Уиклоули?

Младата жена разтърси глава.

— Уиклоу? Къде е това?

— Гора на юг — въздъхна той.

— На юг от къде? — попита тя.

— Подигравате ли се с мен? На юг от Дъблин!

Тя го погледна с оцъклени очи.

— Наистина ли мислите, че се намираме в Ирландия?

Той пак въздъхна.

— Че къде другаде може да сме?

— Предполагам във Франция. Близо до Париж. Бих казала в гората на замъка „Рамбуйе“ или…

— Стига сте бълнували! — прекъсна я той. — И коя сте вие всъщност?

— Девойка с патлак, която задава въпросите.

Той се опита да я предизвика с поглед, но усети, че ситуацията му се изплъзва от ръцете. Настъпи мълчание.

— Казвам се Алис Шефер, капитан в полицията съм, в криминалната бригада в Париж. Прекарах вечерта с приятелки на „Шан-з-Елизе“. Не зная къде сме и как сме се озовали тук, приковани един към друг. И нямам никаква представа кой сте вие. Сега е ваш ред.

След няколко секунди колебание, непознатият реши да се представи.

— Аз съм американец. Името ми е Габриел Кийн и съм джазов пианист. Обикновено живея в Лос Анджелес, но често съм на път заради концертите.

— Какъв е последният ви спомен? — подкани го тя.

Габриел сбърчи вежди и затвори очи, за да се концентрира по-добре.

— Така… Вчера вечерта, заедно с басиста и саксофониста ми свирихме в „Браун Шугър“ джазклуб в Темпъл Бар, културния квартал на Дъблин.

В Дъблин… Този тип е откачен!

— След концерта се настаних на бара и може би малко прекалих с всичката куба либре[1] — продължи Габриел и отвори клепачи.

— А после?

— После…

Лицето му се сгърчи и той си прехапа устните. Видимо му беше трудно да си спомни за края на вечерта.

— Чуйте, не зная нищо повече. Мисля, че се сдърпах с някакъв тип, който не харесваше музиката ми, след това свалях няколко мацки, но бях прекалено мотан, за да чукам която и да е от тях.

— Прекрасно. Наистина много елегантно.

Той отвърна на упрека с пренебрежителен жест и стана от пейката, принуждавайки Алис да стори същото. С рязко движение на ръката си тя го накара отново да седне.

— Напуснах клуба преди полунощ — заяви той. — Едва се държах прав. Потърсих такси на „Астън Куей“. След няколко минути една кола спря и…

— И какво?

— Не знам нищо повече — призна си той. — Навярно съм дал адреса на своя хотел и съм се свлякъл на седалката.

— А после?

— Казах ви, нищо не знам!

Алис насочи надолу оръжието си и остана безмълвна няколко секунди, колкото да осъзнае лошите новини. Явно този тип нямаше да й помогне да си изясни положението. Напротив.

— Нали осъзнавате, че всичко, което току-що ми разказахте, е глупава басня? — подхвана тя отново, въздишайки.

— Но защо?

— Ами защото се намираме във Франция!

Габриел измери с поглед гората, която се издигаше около тях: дивата растителност, буйните шубраци, скалистите повърхности, покрити с бръшлян, позлатения свод, оформен от есенните листа. Погледът му се плъзна нагоре по оголения дънер на гигантски бряст и съзря две катерички, които бързо се катереха и преминаваха от клон на клон в преследване на син дрозд.

— Готов съм да заложа ризата си, че не сме във Франция — рече той и си почеса главата.

— Във всеки случай има само един начин да разберем — ядоса се Алис, която отново насочи пистолета си и го накара да стане от пейката.

Те напуснаха полянката и поеха сред растителността, състояща се от гъсти храсти и кичести дървета. Приковани един към друг, преминаха прерязаното от долини подлесие, следвайки издигащия се нагоре път, после слязоха по склон, като се подпираха на скалистите повърхности. Бяха им необходими десетина минути, за да се измъкнат от този горски лабиринт; прескачаха малки потоци и се лутаха из множество лъкатушещи пътеки. Накрая стигнаха до тясна асфалтирана алея, обкръжена от дървета, които създаваха естествена растителна арка над главите им. Колкото повече напредваха по алеята, толкова повече се долавяха шумовете на цивилизацията.

Познато бучене: надигащият се тътен на града…

Обзета от странно предчувствие, Алис отведе Габриел към слънчев процеп сред листака. Те се придвижваха напред из голото място, пробиха си път до нещо, което приличаше на тревистия бряг на езеро.

Тогава го видяха.

Чугунен мост, силно дъгообразен, който се простираше над водната повърхност.

Дълъг мост с кремав цвят, украсен с арабески и деликатно декориран с вази с цветя.

Познато място за преминаване, показвано в стотици филми.

Боу Бридж.

Те не бяха в Париж. Нито в Дъблин.

Намираха се в Ню Йорк.

В Сентръл Парк.

[1] „Куба либре“ е коктейл, съдържащ бял ром, кока-кола и лимонов сок или парченца лайм, един от най-популярните коктейли в света. ↑

3
Сентръл Парк Уест

Копнеем за истина, а съзираме в себе си само неувереност.

Блез Паскал[1]

— Боже Господи! — изрече Габриел, а изумлението се изписа на лицето на Алис.

Макар че действителността трудно можеше да бъде преглътната, вече нямаше никакво съмнение. Бяха се събудили в сърцето на „Рембъл“, най-дивото място в Сентръл Парк. Истинска гора от петнайсет хектара, която се простираше на север от езерото.

Сърцата им биеха в съзвучие, блъскаха като луди в гърдите им. Приближавайки се към брега, те стигнаха до оживена алея, типична за кипежа в парка в ранната утрин. Почитателите на джогинга хармонично съжителстваха с велосипедистите, с упражняващите тай дзи[2] и с посетители, дошли просто да разходят кучетата си. Така характерната за града звукова вселена сякаш внезапно експлодира в ушите им: шумовете от уличното движение, клаксоните, сирените на пожарникарите и на полицията.

— Побъркващо е — промълви Алис.

Дестабилизирана, младата жена се опита да помисли. Искаше да се убеди, че двамата с Габриел бяха препили предишната вечер, та дори бяха забравили напълно какви са ги вършили през нощта. Но беше немислимо да са ги натоварили на самолет против волята им. Тя често беше идвала на почивка в Ню Йорк със Сеймур, нейния колега и най-добър приятел. Знаеше, че полетът Париж-Ню Йорк трае малко повече от осем часа, но като имаше предвид часовата разлика, разминаването се стопяваше до два часа. Когато пътуваха заедно, Сеймур обикновено вземаше полета в 8:30 ч. от летище „Шарл дьо Гол“ и пристигаше в Ню Йорк в 10:30. Също така тя отбеляза мислено, че последният самолет за далечна дестинация напускаше Париж в 20 часа. А вчера вечерта, в 20 часа тя все още беше в Париж. Значи двамата с Габриел са пътували с частен полет. Ако приемеше, че са я качили в самолет в Париж в 2 часа през нощта, тя би пристигнала в Ню Йорк в 4 часа местно време. Достатъчно, за да се събуди в Сентръл Парк в 8 часа. На теория това не беше невъзможно. В действителност нещата бяха съвсем различни. Дори на борда на частен самолет, административните формалности за влизане в Съединените щати бяха дълги и сложни. Ясно беше, че събитията не се връзваха.

— Oups, sorry!

Младеж с ролери ги блъсна. Извинявайки се, той хвърли слисан и подозрителен поглед към белезниците.

Сигнал за тревога се появи в главата на Алис.

— Не можем да останем така, бездейни, пред очите на зяпачите — загрижи се тя. — Ченгетата ще ни се нахвърлят след минута.

— Какво предлагате?

— Хванете ме за ръка, бързо!

— Какво?

— Хванете ме за ръка, сякаш сме влюбена двойка и преминаваме по моста! — подкани го тя.

Той се подчини и двамата минаха по Боу Бридж. Въздухът беше чист и сух. В безоблачното небе на заден план се отразяваха силуетите на внушителните сгради в Сентръл Парк Уест: двете кули близнаци на Сан Ремо, митичната фасада на Дакота[3], апартаментите артдеко в огромната жилищна кооперация „Мажестик“.

— Във всеки случай, трябва да се свържем с властите — подхвана Габриел, като продължаваше да върви.

— Точно така, да се хвърлим в лапите на вълка!

Той контраатакува:

— Вслушайте се в гласа на разума, малката…

— Наречете ме още веднъж така и ще ви удуша с белезниците! Ще ви стискам врата, докато изпуснете последния си дъх. Ще се убедите: мъртвият говори много по-малко глупости.

Той се направи, че не чу заплахата.

— Тъй като сте французойка, идете поне да потърсите съвет в своето посолство!

— Не преди да съм разбрала какво точно се е случило през миналата нощ.

— Не разчитайте на мен да играя ролята на беглец. Щом излезем от парка, ще изтичам в първия полицейски участък, за да разкажа какво ни се е случило.

— Или сте глупак, или нарочно говорите така. Ако не сте забелязали, ние сме приковани с белезници, приятелю! Неразделни, неотделими, свързани по силата на нещата! Следователно докато не намерим начин да свалим веригите си, ще правите това, което ви кажа.

Боу Бридж осигуряваше плавен преход между дивата растителност и добре поддържаните градини на юг от езерото. Когато стигнаха до края на моста, те поеха по пътя, който вървеше покрай водната площ до гранитния свод на фонтана в Чери Хил.

Габриел настоя:

— Защо отказвате да ме придружите при ченгетата?

— Защото, представете си, познавам полицията.

Джазменът се разбунтува:

— Но с какво право ме замесвате в плановете си?

— Как така, моите планове? Може да съм попаднала сред лайната, но вие сте затънал заедно с мен до гушата.

— Не, защото аз нямам за какво да се упреквам!

— А, така ли? И как си позволявате да бъдете толкова сигурен? Струва ми се, че вие също не помните нищо от последната си нощ…

Репликата сякаш дестабилизира Габриел.

— Значи нямате доверие в мен?

— Никак. Вашата история за бара в Дъблин е съшита с бели конци, Кийн.

— Не повече от вашата история за прекарването на „Шан-з-Елизе“! И освен това ръцете ви са целите в кръв. Имате патлак в джоба и…

Тя го прекъсна:

— В това отношение сте прав. Аз имам патлак, така че ще млъкнете и ще правите точно това, което ви кажа, окей?

Той присви рамене и въздъхна раздразнено. Преглъщайки, Алис усети нещо като горене зад гръдната кост, сякаш стоманена слюнка премина през хранопровода й. Стрес. Умора. Страх.

Как да се измъкне от тази бъркотия?

Опита се да събере мислите си. Във Франция беше ранен следобед. Щом не се появи в службата сутринта, хората от нейната разследваща група ще се обезпокоят. Сеймур сигурно ще се опита да се чуе с нея по джиесема. С него трябваше да се свърже най-напред, него трябваше да помоли да разследва случая. В главата й се появи план за действие: 1) да се проследи какво са заснели охранителните камери на паркинга на „Франклин Рузвелт“, 2) да бъдат проверени всички частни самолети, излетели от Париж след полунощ в посока към САЩ, 3) да бъде намерено мястото, където е било изоставено нейното ауди, 4) да се провери самоличността на този Габриел Кийн, както и достоверността на заявленията му…

Перспективата на това разследване малко я разведри. Отдавна адреналинът, който й предоставяше професията, беше нейното основно гориво. Истински наркотик, който в миналото беше съсипал живота й; днес й даваше единственото добро основание да става сутрин.

Тя вдиша дълбоко чистия въздух на Сентръл Парк.

Успокоена при мисълта, че полицаят в нея взема връх, започна да подготвя метод за разследване: под нейно ръководство, Сеймур ще действа във Франция, а тя паралелно ще проверява нещата на място.

Все така хванати за ръка, Алис и Габриел, без да се бавят навлязоха в триъгълната градинка на Строубери Фийлдс, откъдето можеха да напуснат парка на запад. Полицайката крадешком поглеждаше към музиканта. Непременно трябваше да разбере кой всъщност е този мъж. Дали тя самата му беше сложила белезниците? Ако беше така, по каква причина?

На свой ред, той я погледна предизвикателно.

— Добре, в такъв случай, какво предлагате?

Тя му отговори с въпрос:

— Имате ли познати в този град?

— Да, имам дори много добър приятел, саксофониста Кени Форест, но не случихме: сега той е на турне в Токио.

Тя формулира въпроса си по друг начин:

— Значи не ви е известно място, където можем да намерим инструменти, за да се освободим от белезниците, да се преоблечем и да вземем душ?

— Не — призна той. — А на вас?

— Нали ви казах, че живея в Париж!

— „Нали ви казах, че живея в Париж“ — позволи си да я имитира той, като се опитваше да се държи наперено. — Чуйте, не виждам как можем да минем, без да отидем в полицията: нямаме мангизи, нито дрехи за смяна, по никакъв начин не сме в състояние да докажем кои сме…

— Стига сте се вайкали. Като начало да намерим джиесем, съгласен ли сте?

— Нямаме нито цент, нали ви казах! Как бихме могли да го направим?

— Не е никак сложно: достатъчно е да го откраднем.

[1] Вж. Блез Паскал, „Мисли“, превод от френски Лилия Сталева и Анна Сталева, ИК „Наука и изкуство“ 1978 г., с. 196. ↑

[2] Тай дзи е древнокитайско учение, което се определя като подвижна медитация. ↑

[3] На ъгъла на 72-а улица и Сентръл Парк Уест в Манхатън се намира една от най-известните сгради в Ню Йорк, където между 1972 и 1980 г. са живели Джон Ленън и Йоко Оно; на излизане от сградата Ленън е застрелян. ↑

4
Приковани един към друг

В сърцевината на всяка трудност е скрита една възможност.

Алберт Айнщайн

Напускайки градината, Алис и Габриел тръгнаха по „Сентръл Парк Уест“, авенюто, което вървеше покрай парка. Те направиха няколко крачки по тротоара и незабавно се почувстваха всмукани от градския поток: клаксоните на жълтите таксита, които бързаха към Мидтаун[1], подканванията на продавачите на хотдог, шумът на чуковете за къртене на работниците от пътната поддръжка, които правеха ремонти по канализацията.

Няма време за губене.

Алис присви очи, за да разгледа още по-добре обкръжаващата я среда. От другата страна на авенюто се издигаше величествената фасада в пясъчен цвят на Дакота, сградата, пред която Джон Ленън беше застрелян преди трийсет и три години. Зданието контрастираше на фона: с куличките, фронтоните, капандурите и балкончетата, то проектираше готически силует в небето на Манхатън.

Средновековието насред XXI век.

На тротоара незаконен продавач беше разхвърлял стоката си и предлагаше на туристите фланелки и афиши с изображения на някогашните „Бийтълс“.

Младата жена зърна група подрастващи на десетина метра пред нея — шумни испанци, които се снимаха пред сградата. Трийсет години по-късно митът все още действаше…

След няколко секунди наблюдения тя набеляза мишената си и измисли план за стремителна атака. С брадичка посочи групата на Габриел.

— Виждате ли младежът, който говори по телефона?

Той се почеса по тила.

— Кой точно? Повечето от тях са се залепили за мобилните си телефони.

— Дебеланчото с очилата, с дългата коса и фланелката на „Барса“.

— Не ми се струва голямо геройство да нападаме дете…

Алис експлодира:

— Струва ми се, че не си давате сметка в какви лайна се намираме, Кийн! Този хлапак е на повече от шестнайсет години и не става дума да го нападаме, а само да му вземем телефона.

— Умирам от глад — оплака се той. — Не искате ли преди това да свием по един хотдог?

Тя го разстреля с поглед.

— Не се правете на умен и ме чуйте добре. Ще вървите плътно прилепен до мен. Когато стигнем до него, ще ме блъснете, а щом грабна апарата, ще се чупим незабавно.

Габриел потвърди с глава.

— Изглежда лесно.

— Лесно ли? Ще видите колко е лесно да тичаш с белезници…

Продължението на събитията се разви точно както го беше предвидила Алис: тя се възползва от изненадата на юношата и му грабна телефона.

— Сега тичайте! — извика на Габриел.

Премини: зеленото за пешеходци светеше. Те се възползваха, пресякоха авенюто и се вмъкнаха в първата перпендикулярна улица. Да бягаш завързан се оказа по-трудно, отколкото Алис си го представяше. Към мъчнотията да синхронизират ритъма на скоростите си се прибавяше разликата в ръста им и болката от стоманените гривни, които раняваха кожата на китките им.

— Преследват ни! — извика Габриел, хвърляйки поглед назад.

Алис на свой ред се обърна, за да види групата испански младежи, които се бяха втурнали по следите им.

Нямате късмет…

Направиха си знак с глава и се затичаха още по-бързо. 71-ва улица беше спокойна артерия, типична за Горен Уест Сайд, от двете страни на която се редяха елегантни сгради от червен камък. Свободни от туристи, тротоарите бяха широки, което позволи на двойката да премине бързо покрай жилищния блок, който разделяше двете авенюта. Младежите напредваха и викаха, за да привлекат вниманието на минувачите и да ги накарат да им помогнат.

„Кълъмбъс авеню“.

Оживлението се завърна: магазинчетата, които отваряха врати, кафенетата, които се пълнеха, студентите, които излизаха от съседната станция на метрото.

— Наляво! — извика Габриел и рязко зави.

Смяната на посоката изненада Алис. Тя трудно запази равновесие и изкрещя от болка, тъй като белезниците се забиха силно в ръката й.

Слязоха по авенюто на юг, блъскайки пешеходците, преобърнаха няколко щанда, дори за малко не смачкаха един йоркширски териер.

Много хора.

Усещаха замайване. Нямаше как да преминат през нестройните редици. За да избегнат тълпата, се опитаха да излязат на няколко метра навън по шосето.

Лоша идея…

Едно такси едва не ги блъсна. Натискайки спирачки, шофьорът наду клаксона и ги обсипа с псувни. Опитвайки се да се върне на тротоара, Алис се спъна в бордюра. Белезниците й причиняваха болка. Понесена напред, тя падна в прахта, като повлече и Габриел. Телефонът, за който толкова се бяха старали, полетя напред.

По дяволите!

С ловък жест Габриел го улови.

Стани!

Изправиха се и отново погледнаха към преследвачите си. Групата се беше отказала, но двама юноши продължаваха да ги следват, организирайки гонка в Манхатан, от която се надяваха да излязат победители и да удивят приятелите си, когато се завърнат.

— Тичат бързо тези мръсници! — изръмжа Габриел. — Стар съм за подобни щуротии.

— Още едно усилие! — подкани го Алис и го принуди да продължат да бягат.

Всяка нова крачка беше мъчение, но те не се предаваха. Ръка за ръка. Десет метра, петдесет метра, сто метра. Насечени образи изникваха пред очите им: Издигащи се към небето облаци изпарения от канализацията, чугунени стълби, прилепени към тухлени фасади, детски гримаси през прозорците на училищните автобуси. И тази непрекъсната поредица от сгради от стъкло и бетон, гъмжило от фирми и от реклами.

67-а улица, 66-а.

Китките им бяха в кръв, дробовете ги боляха, но не спираха. Поддържаше ги адреналинът и въпреки хлапаците, които ги гонеха, намериха нови сили. Движенията им бяха по-сигурни. Стигнаха до мястото, където „Бродуей“ пресичаше „Кълъмбъс“. Авенюто се преобразяваше в гигантско кръстовище, място за среща на три артерии. Достатъчен им беше един поглед, за да се разберат.

— Сега!

Поемайки всички рискове, пресякоха кръстовището по диагонал под съпровода на скърцащи гуми и клаксони.

Между 65-а и 62-а цялата западна страна на Бродуей беше заета от културния комплекс на „Линкълн център“[2], включително и сградата на Метрополитън опера. Алис вдигна очи, за да се ориентира. Много етажи нагоре, един гигантски кораб от стъкло и стомана вдаваше изострената си носова част чак до средата на авенюто.

Тя разпозна сградата на „Джулиард“[3], пред която беше минавала със Сеймур. Отвъд прозрачната фасада, човек можеше да види танцовите стъпки на балерините, както и интериора на студиата, където репетираха музикантите.

— Подземният паркинг на операта! — изрече тя и посочи бетонна рампа, която потъваше в земята.

Габриел нямаше нищо против. Те се промъкнаха в асфалтовото лоно, избягвайки колите, които се изкачваха към изхода. Когато стигнаха на първия подземен етаж, впрегнаха последните си сили, за да пресекат цялата повърхност за паркиране и се насочиха към една от стълбите, която извеждаше в парка „Дамрош“.

Когато най-после се озоваха на чист въздух, установиха с облекчение, че преследвачите им бяха изчезнали.

Облегнати на стеничката, която опасваше площада, Алис и Габриел се мъчеха да стабилизират дишането си. И двамата плуваха в пот и бяха парализирани от болка.

— Подайте ми телефона — изхриптя тя.

— Дявол да го вземе, изгубил съм го! — извика той и бръкна в джоба си.

— Не е вярно, вие…

— Шегувам се — успокои я и й подаде джиесема.

Алис му хвърли убийствен поглед и се готвеше да го нападне с обидни думи, когато изведнъж в устата й се появи металически вкус. Зави й се свят. Повик за повръщане разтърси стомаха й и тя се наведе над една поставка за цветя, за да избълва жлъчката си.

— Трябва ви вода.

— Имам нужда да хапна нещо.

— Нали ви казах да отмъкнем някой и друг хотдог!

Внимателно се придвижиха до фонтана, за да утолят жаждата си. Заобиколен от Балета на Ню Йорк и от стъклените сводове на Метрополитън опера, паркът „Дамрош“ беше достатъчно оживен, та никой да не им обърне внимание. На площада през сградата работници действаха усилено, подготвяха шатри и подиуми, необходими за някакво модно дефиле.

След няколко глътки вода, Алис се зае с телефона, провери дали не е защитен от специален код и набра номера на джиесема на Сеймур.

В очакване на разговора тя закрепи апарата на рамото си и се опита да масажира врата си. Сърцето й продължаваше да прескача в гърдите.

Отговори, Сеймур…

Сеймур Ломбар беше неин заместник в разследващия екип, който Алис ръководеше. Съставена от още петима полицаи, „групата Шефер“ си поделяше четири малки кабинета на третия етаж в главната квартира на полицията на „Ке дез Орфевр“ 36.

Алис погледна часовника си, за да прецени часовата разлика. В Париж беше 14 и 20.

Полицаят отговори след три позвънявания, но шумът около него затрудняваше разговора. Ако Сеймур не се намираше на терен, вероятно още обядваше.

— Сеймур?

— Алис? Къде си, по дяволите? Оставих ти няколко съобщения.

— Намирам се в Манхатън.

— Ти… гъбаркаш ли се с мен?

— Трябва да ми помогнеш, Сеймур.

— Чувам те много лошо.

Същото беше положението и при нея. Връзката беше ужасна. Гласът на заместника й изглеждаше като деформиран, почти металически.

— Къде си ти, Сеймур?

— В ресторант „Льо Каво дьо Пале“ на площад „Дофин“. Чуй ме, ще се върна в службата и ще те потърся след пет минути, окей?

— Съгласна съм. Запомни ли моя номер?

— Да.

— Супер. Побързай. Имам задачи за теб.

Разочарована, Алис затвори и подаде мобилния на джазмена.

— Ако искате да се обадите някому, сега е моментът. Давам ви пет минути. Размърдайте се.

Габриел я погледна укорително. Въпреки спешността на положението и опасността, не можа да се сдържи и лека усмивка се появи на лицето му.

— Винаги ли говорите на хората с такъв назидателен тон?

— Не започвайте да ме вбесявате — пресече го тя. — Искате ли този телефон или не?

Габриел грабна апарата и размисли няколко секунди.

— Ще се обадя на приятеля си Кени Форест.

— Саксофониста ли? Нали ми казахте, че се намира в Токио.

— Ако имаме късмет, може да е оставил ключовете от апартамента си на някой съсед или на портиерката. Знаете ли колко е сега часът в Япония? — попита той и набра номера.

Алис пресметна на пръсти.

— Струва ми се, 10 вечерта.

— Лошо, сигурно в момента има концерт.

Габриел попадна на гласова поща и остави послание, в което обясняваше, че е в Ню Йорк и обещаваше да го потърси отново по-късно.

Върна апарата на Алис. Тя погледна часовника си и въздъхна.

По-живо, Сеймур! — умоляваше го мислено и стискаше смартфона между пръстите си. Беше решила да позвъни отново на заместника си, когато забеляза цифрите, изписани с химикалка на дланта си. Бяха започнали да изчезват.

— Говори ли ви нещо това? — попита тя и показа ръката си на Габриел.

2125558900

— Открих тези цифри, като се събудих сутринта. Не си спомням обаче да съм ги записвала.

— Вероятно това е телефонен номер, нали? Помислете малко. Готово! — извика Габриел. — 212 е кодът на Манхатън. Сигурна ли сте, че сте ченге?

Как можах да не се досетя!

Тя се направи, че не е забелязала сарказма му и позвъни на номера. Отговориха й веднага.

— „Гринуич хотел“, добър ден. Кендис е на вашите услуги. Как мога да ви помогна?

Хотел ли?

Алис трескаво мислеше. Какво означаваше този адрес? Дали за малко не е била настанена там? Не беше много вероятно, но все пак реши да опита.

— Може ли да ме свържете със стаята на госпожица Алис Шефер, ако обичате?

На другия край на линията рецепционистката направи кратка пауза, после рече:

— Струва ми се, че никой от нашите клиенти не отговаря на това име, госпожо.

Алис настоя:

— Струва ви се или сте сигурна?

— Напълно съм сигурна, госпожо. Съжалявам.

Алис едва затвори, когато номерът на Сеймур се изписа на екрана и показваше, че я е търсил два пъти. Тя веднага се свърза с него.

— В кабинета си ли си, Сеймур?

— Да, пристигнах — отговори той задъхано. — Кажи ми, че тази история с Ню Йорк е някаква шега.

— Не, за съжаление. Разполагам с много кратко време и ти трябва да ми помогнеш.

За по-малко от три минути тя му разказа всичко, което й се беше случило от предишната вечер насам: започна с обиколката с приятелки из баровете на „Шан-з-Елизе“, после спомена, че си е изгубила паметта, когато се е озовала на паркинга, че се е събудила прикована към непознат и че е откраднала джиесем, за да му се обади.

— Не, пързаляш ме. На какво си играеш, Алис? Толкова много работа имаме тук. Съдията настоява да те види: отказа исканията ни за подслушване по случая „Сикар“. Що се отнася до Тайландие…

— Чуй ме, за Бога! — изхлипа тя.

Имаше сълзи в очите и нервите й бяха на ръба. Независимо че беше от другата страна на Атлантическия океан, заместникът й усети несигурността в гласа й.

— Не е шега, уверявам те! В опасност съм и мога да разчитам само на теб!

— Добре. Успокой се. Защо не потърсиш полицаите?

— Защо ли? Защото в джоба на якето имам патлак, който не е мой, Сеймур. И цялата ми блуза е в кръв. Защото нямам никакви документи в себе си! Ето защо! Ще ме приберат на топло, без да искат да знаят каквото и да било повече.

— Няма да е така, след като липсва труп — изтъкна полицаят.

— Съвсем не съм сигурна. Преди всичко трябва да открия какво се е случило с мен. Можеш ли да намериш начин да се отърва от белезниците?

— Как да го направя?

— Майка ти е американка. Имаш семейство тук, познаваш разни хора.

— Майка ми живее в Сиатъл, знаеш много добре. Единственият член от семейството ми в Ню Йорк е една пралеля. Обездвижена старица в горен Ист Сайд. Посетихме я заедно първия път, когато пристигнахме двамата в Манхатън, спомняш ли си? Тя е на деветдесет и пет години, не вярвам да има ножовка за метали. Няма как да ти помогне.

— Кой тогава?

— Чакай да помисля. Може би ми се върти в главата една идея, но трябва да телефонирам, за да не те изпратя на неверен адрес.

— Окей, обади ми се пак, но побързай, умолявам те.

Тя затвори и стисна юмруци. Габриел я погледна в очите. По вибрациите на тялото на партньорката си можеше да усети смесицата от гняв и объркване, която я заливаше.

— Кой точно е този Сеймур?

— Моят заместник в криминалната бригада, а също и най-добрият ми приятел.

— Сигурна ли сте, че може да му се има доверие?

— Абсолютно.

— Не разбирам перфектно френски, но не усетих да е много загрижен да ви помогне…

Тя не отговори. Той продължи:

— А хотелът; до нищо ли не ни доведе?

— Не, както сам чухте, нали слушате разговорите.

— От подобно разстояние трудно би могло да бъде иначе. Госпожата ще ми прости недискретността, предвид обстоятелствата — защити се той с подигравателен тон. — И както благоволихте да ми припомните, не сте сама в затрудненото положение!

Обезнадеждена, тя изви глава, за да избегне погледа на Кийн.

— По дяволите, престанете да ме зяпате така. Нямате ли на кого другиго да се обадите? Някого, когото да предупредите: жена, приятелка…

— Не. По едно момиче във всяко пристанище, това е девизът ми. Свободен съм като вятъра. Свободен като нотите, които излитат от пианото ми.

— С една дума: свободен и сам. Познавам много типове, подобни на вас.

— А вие нямате ли съпруг или гадже?

Тя отклони въпроса с поклащане на глава, но той усети, че е поставил пръст в някаква рана.

— Не, сериозно, Алис: омъжена ли сте?

— Гледайте си работата, Кийн.

— Да, разбрах. Омъжена сте — заключи той.

Тъй като тя не отрече, той продължи да дълбае:

— Защо не се обадихте на съпруга си?

Тя отново стисна юмруци.

— Двойката ви не мели брашно, нали? Не е за учудване при вашия гаден характер…

Тя го изгледа така, сякаш й е забил кроше в корема. След това изумлението отстъпи на гнева.

— Защото той е мъртъв, тъпако!

* * *

Ядосан от глупавата си постъпка, Габриел гледаше смутено. Преди да успее да се извини, странно позвъняване — смесица от салса и електромузика — се разнесе от телефона.

— Да, Сеймур?

— Имам решение на твоя проблем. Спомняш ли си за Ники Никовски?

— Опресни ми паметта.

— Когато пристигнахме в Ню Йорк миналата Коледа, посетихме колектив съвременни художници…

— В една голяма сграда, близо до кея, нали?

— Да, в бруклинския квартал Ред Хук. Дълго разговаряхме с една художничка, която правеше сериграфии[4] върху платна от стомана и алуминий.

— И накрая ти купи две произведения за колекцията си — спомни си тя.

— Да, това е тя, Ники Никовски. Останахме във връзка и успях да се чуя с нея по телефона. Ателието й се намира в бивша фабрика. Тя има инструментите, необходими за белезниците и е съгласна да ти помогне.

Алис въздъхна от облекчение.

Улови се за тази нова възможност и представи на заместника си своя план за битка:

— Трябва да проведеш следствие, Сеймур. Започни с преглед на камерите на подземния паркинг на авеню „Франклин Рузвелт“. Разбери дали колата ми е все още там.

Полицаят се захвана за работа:

— Каза ми, че са ти откраднали нещата, така че ще се опитам да проследя джиесема ти, както и движенията по банковата ти сметка.

— Съгласна съм. И провери до един частните полети към Съединените щати, които са напуснали Париж през нощта. Започни с „Бурже“, след това включи в списъка всички летища в парижкия регион. Опитай се да намериш информация за някой си Габриел Кийн: пианист на американски джаз. Провери дали наистина вчера вечерта е свирил в клуб „Браун Шугар“ в Дъблин.

— Информация за мен ли? — опита се да я прекъсне Габриел. — Вие да не превъртяхте?

Алис му направи знак да замълчи и продължи да изрежда задачите на заместника си:

— Разпитай всичките ми приятелки, човек никога не знае: Катрин Пайе, Малика Хадад и Самиа Шуаки. Бяхме заедно във факултета по право. Ще намериш координатите им в компютъра на бюрото ми.

— Окей.

Внезапно една идея се появи в съзнанието й.

— Непременно се опитай да разбереш откъде се е пръкнал пищова. Глок 22. Ще ти дам серийния номер.

Тя му съобщи поредица от букви и цифри, гравирани на оръжието.

— Записах си всичко. Ще сторя възможното, за да ти помогна, Алис, но трябва да предупредя Тайландие.

Алис затвори очи. Образът на Матилд Тайландие, ръководителката на криминалната бригада, премина пред погледа й. Тайландие не я обичаше особено и чувствата всъщност бяха взаимни. След случая „Ерик Вон“ тя на няколко пъти се беше опитала да се отърве от нея. До този момент началниците й се бяха противопоставяли, главно по конюнктурни съображения, но Алис знаеше, че положението й в работата оставаше трудно.

— И дума да не става — отсече тя. — Остави другите извън тази история и се опитай да действаш сам. Спасявала съм ти кожата достатъчно много пъти, за да поемеш минимален риск заради мен, Сеймур.

— Окей — съгласи се той. — Ще ти се обадя, щом науча нещо ново.

— Аз ще ти се обадя. Не мога да задържа този телефон дълго време, но изпрати ми координатите на Ники Никовски с есемес.

Алис затвори и няколко секунди по-късно адресът на ателието на художничката се появи на екрана на смартфона. Чрез линка успя да установи местоположението.

— Ред Хук не е много близо — отбеляза Габриел, като се наведе над плана.

Алис проучи екрана и прокара пръст по повърхността, за да добие по-добра представа за околностите. Ателието се намираше югозападно от Бруклин. Невъзможно беше да се стигне дотам пеша. Нито с градски транспорт впрочем.

— Нямаме пари да си купим билети за автобус или за метро — рече Габриел, сякаш беше прочел мислите й.

— Какво предлагате тогава? — попита го тя провокативно.

— Лесно е. Ще откраднем кола — отвърна той. — Но този път ще ме оставите да действам, съгласна ли сте?

* * *

На ъгъла на „Амстердам авеню“ и 61-а улица имаше малка задънена уличка, сгушена между два жилищни блока.

Габриел счупи стъклото на старото мини със силен удар с лакът. Двамата с Алис изгубиха повече от четвърт час, за да намерят кола, паркирана на не особено оживено място и достатъчно овехтяла, за да можеше да мине за купена „на старо“.

Беше „Остин Купър Ес“ с каросерия с цвят на захаросан кестен и с бял покрив. Успешен модел от края на 60-те години на XIX век, грижливо реставриран от някой колекционер.

— Сигурен ли сте, че знаете какво правите?

Габриел отговори с въпрос:

— За какво човек може да бъде сигурен в живота си?

Той промъкна ръката си през прозореца и отвори вратата. Противно на онова, което ни представят филмите, да откраднеш кола, като се опитваш да свържеш захранващите кабели, не е лесна работа. И още по-трудно е, ако си прикован към някого другиго.

Габриел седна на мястото на шофьора, след това се наведе над волана от алуминий и лакирано дърво, докато Алис се правеше, че разговаря с него, облегната на прозореца.

Инстинктивно си бяха разпределили ролите: тя наблюдаваше наоколо, докато той се опитваше да се справи с техниката.

С отмерен удар Габриел счупи пластмасовите повърхности, които покриваха оста на волана. Със свободната си ръка извади предпазителите, за да достигне до кабелите. От един пластмасов цилиндър излизаха три жици с различни цветове.

— Къде се научихте да правите това?

— В школата на улицата. Квартал „Енгълуд“, южно от Чикаго.

Той разгледа внимателно всички жички, за да избере чифта, който щеше да запали колата.

— Това е кабелът, който подхранва цялата електрическа верига на автомобила — обясни и посочи двете кафяви жички.

— Дали не сънувам? Нали няма да ми изнасяте курс по механика!

Обиден, той измъкна кабелите от цилиндъра, оголи краищата им и ги събра, за да включи захранването. Таблото светна веднага.

— Побързайте, по дяволите! Една жена ни забеляза от балкона си.

— Ако смятате, че е лесно да се действа с една ръка! Бих желал да ви видя вас!

— Нали толкова се хвалехте с вашата „школа на улицата“.

Поставен под натиск и презрял предпазливостта, Габриел оголи със зъби кабелите на стартера.

— Помогнете вместо да се жалвате! Вземете тази жица. Внимателно я допрете до моята. Ето така…

Действието им предизвика искра и се чу как моторът заработва. Размениха си бърз съучастнически поглед, за да отпразнуват малката победа.

— Давайте — нареди тя и го изблъска вътре в купето. — Аз ще карам.

— И дума да не ста…

— Това е заповед — прекъсна го тя. — Всъщност нямаме избор. Аз ще държа волана, вие ще сменяте скоростите.

[1] Мидтаун Манхатън е част от нюйоркския административен район Манхатън между 14-а улица на юг и 59-а улица и централната част на парка. ↑

[2] „Линкълн център“ е комплекс от 12 сгради на културни учреждения за сценично изкуство, разположени на площ от 6,6 хектара; създаден е със средства на Джон Рокфелер и е открит през 1962 г. ↑

[3] „Джулиард“ е висше училище в Ню Йорк, където се обучават студенти по драма, танц и музика, основано е през 1905 г.; носи името на търговеца Огъстъс Джулиард, любител на изкуствата, който прави щедри дарения за създаването му. ↑

[4] Сериграфия или ситопечат е технология за печат, която дава възможност да се работи не само върху хартия, но и върху стъкло, текстил и други материали. ↑

5
Ред Хук

Има неща, които човек усвоява по-добре в спокойствие, а други — в буря.

Уила Катър[1]

Демонстрирайки цветовете на Полицейското управление на Ню Йорк, един форд таурус стоеше на ъгъла на „Бродуей“ и на 66-а улица.

Побързай, Майк!

Вътре в колата Джоди Костело, двайсет и четири годишна, проявяваше нетърпение и барабанеше по волана.

Младата полицайка попадна в нюйоркската полиция в началото на месеца и работата й съвсем не беше толкова вълнуваща, колкото бе очаквала. Тази сутрин нямаше дори три четвърти час, откакто беше поела дежурството си и вече усещаше изтръпване в краката. Секторът й за патрулиране (на запад от Сентръл Парк) покриваше богат квартал, прекалено спокоен за нейния вкус. За петнайсет дни дейността й се ограничаваше до това да дава информация на туристи, да преследва улични апаши, да съставя актове за превишена скорост и да разчиства от миризливи пияници.

За да не е наред всичко й бяха лепнали за съекипник истинска карикатура: Майк Ернандес, на когото му оставаха шест месеца до пенсията. Беше страхотно бреме. Привърженик на най-малкото усилие, той мислеше само как да се натъпче и старателно работеше, за да не върши нищо, като непрекъснато правеше „паузи за понички“, „спирки за хамбургери“ и „отбивки за кока-кола“ или си лафеше сладко-сладко с търговците и летовниците. Прекалено своеобразно разбиране за ролята на кварталния полицай!

Хубаво, стига толкова! — нервира се Джоди. — Не са необходими два часа, за да си купиш понички!

Тя загаси аварийните светлини и излезе от колата, като блъсна след себе си вратата. Готвеше се да влезе в магазинчето, за да прибере партньора си, когато забеляза група от шест юноши, които тичаха в нейната посока.

Крадец, крадец!

Тя строго им нареди да се успокоят, а след това реши да ги изслуша. Бяха група испански туристи, които говореха лош английски. Отначало помисли, че става дума за банална кражба на джиесем и беше готова да ги изпрати да подадат жалба в двайсети участък, но един детайл привлече вниманието й.

— Сигурен ли си, че крадците бяха с белезници? — попита тя този, който изглеждаше едновременно най-малко глупав и най-грозен: хлапак с фланелка на футболист, с кръгла муцуна, очила за късогледство и разрошена коса.

— Категорично — отговори испанецът, шумно подкрепян от приятелите си.

Джоди прехапа устната си.

Бегълци?

Трудно й беше да повярва. Както всяка сутрин, беше се запознала със съобщенията за търсени лица и с описанията им, които изпращаха колегите от Патрулната служба, но нищо не отговаряше на словесния портрет на двамата злосторници.

Подчинявайки се на интуицията си, тя извади от жабката на колата личния си портативен компютър.

— Каква е марката на телефона ти, моето момче?

Изслуша отговора му и включи услугата „повсеместен мрежов достъп“. След това помоли юношата да й каже адреса на електронната си поща и съответната парола.

Веднъж активирана, услугата позволяваше да влезе в пощата на избраното лице, да се добере до списъка с контактите му, както и да установи местоположението на телефона му. Джоди отлично познаваше тази операция, тъй като я беше използвала преди шест месеца в собствения си любовен живот. Проста манипулация й откри възможност да проследи пътуванията на бившето си гадже с любовницата му и по този начин да докаже изневярата. Тя допря ръка до екрана, за да сложи начало на процедурата. Започна да мига синя точка. Ако системата действаше точно, телефонът на хлапака сега се намираше посред Бруклинския мост!

Очевидно двамата крадци не се бяха задоволили само да свият джиесем. Бяха отмъкнали и кола и се опитваха да напуснат Манхатън!

В съзнанието й оптимистичните мисли прогониха скуката: появи се надеждата най-после да се заеме с истинско разследване и да получи повишение, което да й отвори вратите към по-престижна работа.

На теория, трябваше да предаде информацията си на вълните на Нюйоркската полиция, та патрул от Бруклин да залови подозрителните лица. Но тя не изпитваше ни най-малко желание нещата да се изплъзнат от ръцете й.

Погледна към „Дънкин Донатс“. Нямаше и следа от Майк Ернандес на хоризонта.

Толкова по-зле…

Седна зад волана, пусна буркана и сирената и пое към Бруклин.

* * *

Заобиколен от вода, бившият квартал на докерите представляваше част от полуострова западно от Бруклин.

Мини-то стигна до края на „Ван Брунт Стрийт“, основната артерия, която пресичаше Ред Хук от север на юг и завършваше като задънена улица. Отвъд, пътят отстъпваше място на изоставени заводски сгради, оградени с телени мрежи, които отвеждаха направо към кейовете.

Алис и Габриел паркираха покрай разбит тротоар. Все така измъчвани от белезниците, те излязоха от колата през една и съща врата. Въпреки ослепителното слънце, вееше леден вятър.

— Ще замръзна — оплака се джазменът и вдигна яката на сакото си.

Малко по малко Алис разпозна местността. Строгата красота на индустриалния пейзаж, изоставените складове, крановете, съвместното съжителство на товарните кораби и на лодките.

Усещане за края на света, едва смущавано от уредите на фериботите за издаване на звуков сигнал при мъгла.

Последният път, когато беше идвала тук със Сеймур, кварталът се опитваше да се съвземе от преминаването на урагана „Санди“. Приливът беше наводнил приземните етажи и мазетата на жилищата, разположени близо до Океана. Днес повечето от щетите изглеждаха напълно възстановени.

— Ателието на Ники Никовски се намира в тази сграда — рече Алис и посочи една внушителна тухлена постройка, която, ако се съдеше по силозите и по комина, вероятно е била значима фабрика по времето на индустриалния блясък на Бруклин.

Отправиха се към зданието, което се намираше точно срещу крайморския булевард. Кейовете бяха почти необитаеми. Нито помен от туристи или от излезли на разходка. Няколко малки кафенета и магазинчета за стока втора ръка се забелязваха по „Ван Брунт Стрийт“, но още не бяха отворили кепенци.

— Каква е всъщност тази жена? — попита Габриел, прекрачвайки канализационна шахта.

— Топмодел, който е бил на върха на славата си през 90-те години на XX век.

Буйно пламъче светна в очите на джазмена.

— Истинска манекенка ли?

— Това ви възбужда, нали? — рече тя укорително.

— Не, само съм учуден от тази смяна на професията — отговори той, леко засегнат.

— Във всеки случай картините и скулптурите й започват да се ценят при галеристите.

— Вашият приятел Сеймур е поклонник на съвременното изкуство?

— Да, дори е истински колекционер. Придобил е от баща си тази страст, както и значително наследство, което му позволява да я задоволява…

— А вие?

Тя повдигна рамене.

— Не разбирам изкуството. Но всеки със своята мания: аз също си имам трофеи.

Той присви вежди.

— Какви са те?

— Престъпници, убийци, нападатели.

Когато пристигнаха пред някогашната фабрика, те останаха за момент безмълвни, преди да забележат, че чугунената врата, която ограничаваше достъпа до партера не беше затворена. Взеха асансьор с желязна решетка, който приличаше повече на устройство, с което се изкачват стоки, и натиснаха бутона за последния етаж. Кабината се отвори към бетонирана платформа, която водеше до металическа противопожарна врата. Наложи се да звънят няколко пъти, докато Ники дойде да отвори.

Голяма кожена престилка, дебели ръкавици, шумозащитна каска, предпазен прозрачен шлем и черни очила. Привлекателният силует на бившата манекенка чезнеше зад образа на съвършения железар.

— Добър ден, аз съм Алис Шефер. Моят приятел Сеймур вероятно…

— Влизайте, побързайте! — прекъсна я Ники и вдигна маската и опушените си стъкла. — Предупреждавам ви, не ми пука за вашите истории и не искам да бъда замесвана. Свалям ви белезниците и незабавно се омитате, разбрано?

Те потвърдиха с кимане и затвориха вратата след себе си. Помещението повече приличаше на железарска работилница, отколкото на художническо ателие. Осветено само от дневната светлина, то представляваше огромна стая, със стени, окичени с всевъзможни инструменти: всякакви големини чукове, поялници, горелки. Нажежената жарава, която червенееше в железолеярната пещ, образуваше оранжеви контури около наковалнята и ръжена.

Следвайки Ники, те напредваха по необработения паркет и с труд си пробиваха път сред металическите композиции, заели пространството: сериграфии с пурпурни и охрени отражения, които блестяха върху стоманата, скулптури от ръждиво желязо, чиито заострени линии заплашваха да пробият тавана.

— Седнете тук — нареди скулпторката и посочи два изтърбушени стола, които беше подредила преди пристигането им.

Бързайки да се свърши работата, Алис и Габриел заеха местата си от двете страни на един тезгях. Докато Ники закрепваше диск за рязане на ъглошлайфна машина, тя ги помоли да стегнат веригата на белезниците в менгеме. След това машината издаде ужасяващ шум, а художничката се приближи до бегълците.

Дискът разсече халката за по-малко от три секунди и връзката незабавно се разпадна. Няколко удара, нанесени с остро длето, окончателно освободиха езичетата на стоманените белезници.

Най-после! — въздъхна Алис и започна да разтрива кървящата си китка.

Промълви няколко думи за благодарност, но Никовски студено я изпревари:

— Сега изчезвайте! — нареди тя и посочи вратата. Облекчени, че са си възвърнали свободата, двамата покорно се подчиниха.

* * *

Върнаха се на кея с усмивка на устните. Освобождението не отговаряше на нито един от въпросите им, но бележеше нов етап: отново бяха независими, първо стъпало, за да се приближат към истината.

Като хора, отхвърлили всичкото бреме, направиха няколко крачки до доковете. Сега вятърът беше приятно хладен. Небето, все така синьо, контрастираше със строгостта на постиндустриалния декор: изоставени терени, върволица от хангари и складове. Гледката беше замайваща. С един поглед можеха да проследят цялото крайбрежие на Ню Йорк от Статуята на Свободата до Ню Джързи.

— Елате, ще ви черпя едно капучино! — предложи Габриел с радостен глас и посочи малко кафене, настанило се в стар вагон от трамвай, покрит с графити.

Алис смачка ентусиазма му.

— А с какво ще платите кафето? И него ли имате намерение да откраднете?

Той направи гримаса, уязвен от връхлетялата го действителност. След това докосна ръката си. Болката, която усети, когато се разбуди, сега беше значително по-силна.

Габриел свали сакото си. Ръкавът на ризата му беше в кръв. Повдигна го нагоре и забеляза превръзката, която опасваше пространството до лакътя: широк компрес, напоен със съсирена кръв. Махна го и откри гадна рана, която започна отново да кърви. Цялата му ръка беше намушквана с някакъв режещ предмет. За щастие, драскотините не бяха особено дълбоки. Резки, които образуваха нещо като…

— Поредица от цифри! — възкликна Алис и му помогна да попие кръвта.

Гравирано върху кожата, числото 141197 изпъкваше от кървавите улеи.

Изражението на Габриел се промени. За няколко секунди облекчението от преоткритата свобода отстъпи пред маската на безпокойството.

— Какъв е пък този код? Безумието на нашата история започва да ми додява!

— Във всеки случай, сега не става дума за телефонен номер — отсъди Алис.

— Може би е дата? — замисли се той, изпаднал в лошо настроение, и си облече отново сакото.

— 14 ноември 1997 г… Възможно е.

Изгубил надежда, потърси погледа на младата французойка.

— Чуйте, не можем повече да се мотаем така, без документи и без пари.

— Какво предлагате? Да потърсим полицията, след като откраднахте кола ли?

— Направих го заради вас!

— О, каква храброст! Вие сте истински джентълмен! Забележете: с вас е лесно, вината винаги е у другите. Започвам да ви опознавам.

Той се опита да не избухне и отказа да спори.

— Знам, че има един печен собственик на заложна къща в Китайския квартал. Това е адрес, който понякога използват джазмените, принудени да оставят за известно време инструментите си.

Тя надуши капана:

— И какво искате да депозираме? Вашето пиано ли?

Той се усмихна нервно и погледна китката на парижанката.

— Единственото, което притежаваме, е вашият часовник…

Тя отстъпи няколко крачки.

— Това, приятелю, не си го и помисляйте дори.

— Все пак е „Патек Филип“, нали? Можем да измъкнем поне…

— Казах ви не! — изкрещя тя. — Това беше часовникът на съпруга ми!

— Тогава какво друго? Нямаме нищо, освен този джиесем.

Когато го видя да вади от джоба си телефона, тя едва не се задави от гняв.

— Запазил сте апарата? Нали ви казах да се отървете от него!

— И дума да не става! Толкова труд ми струва да го открадна! И за момента той е единственото ни притежание. Още може да ни послужи.

— Но заради него ще ни проследят само за три минути! Никога ли не четете трилъри? Не ходите ли на кино?

— Стига толкова, отпуснете се. Не сме във филм.

Тя отвори уста, за да го наругае, но се спря. Носено от вятъра, виенето на сирена я зашемети. Вцепени се за няколко секунди пред червената светлина, която им преграждаше пътя. Със светещ буркан и пусната сирена, полицейска кола се движеше към тях.

* * *

— Елате! — извика тя и хвана Габриел за ръката.

Те полетяха към минито. Алис влезе вътре и запали мотора. „Ван Брунт Стрийт“ беше задънена улица и полицаите им преграждаха възможността да се измъкнат оттам, откъдето бяха пристигнали.

Всеки шанс да избягаме е…

Единствена вероятност за измъкване: замрежената врата, която водеше към кейовете. За съжаление, тя беше заключена с верига.

Нямаме избор.

— Завържете си колана — заповяда тя и накара гумите да засвистят.

Стиснала с две ръце волана, Алис се засили от трийсет метра и насочи Минито към вратата. Веригата се поддаде и колата полетя по паветата на бившата трамвайна линия, която заобикаляше изоставената фабрика.

Гузен, Габриел свали прозореца и метна навън джиесема.

— Малко късно е сега! — възнегодува Алис и му хвърли убийствен поглед.

Седнала на няколко сантиметра от пода, младата жена сякаш караше играчка. С тясното си междуосие и мъничките си гуми купърът се друсаше по неравната и деформирана земя.

Тя погледна в огледалото за обратно виждане. Нямаше нищо чудно, че полицейската кола ги преследваше по крайбрежния път. Алис измина стотина метра по кея, когато забеляза улица от дясната си страна. Вмъкна се в нея. Появилият се отново асфалт и дългото право трасе й позволиха да увеличи скоростта и да се понесе бързо на север. В този час на деня, движението в частта на Бруклин, където се намираха, започваше да се оживява. Алис два пъти премина на червено, с риск да предизвика катастрофа, но не успя да избегне прехващача на полицията.

Минито нямаше претенции да е комфортна кола, но се движеше добре. Таратайката дори направи рязък завой, гумите й изсвистяха, но успя да се влее в основната артерия на квартала.

Алис забеляза в огледалото заплашителната предница на тауруса, който се приближаваше.        — Те са точно зад нас! — би тревога Габриел и обърна глава.

Алис се готвеше да влезе в тунела, който водеше към бързия път. Голямо беше изкушението да се влее в движението, но върху магистралата мини купърът нямаше сили да се бори с полицейското страшилище.

Алис се довери на инстинкта си, натисна спирачки и рязко изви волана, за да отклони колата върху пешеходната рампа, която позволяваше на работниците по поддръжката да стигат до покрива на подземния проход.

— Ще ни убиете! — изохка Габриел и стисна силно колана си.

Уловила с едната си ръка волана, а с другата лоста за скоростите, Алис продължи да се движи двайсетина метра по чакъла. Колата започна да затъва, когато тя успя да я измъкне и да се премести на бетонната лента, която поемаше към „Коб Хил“.

За малко…

Превъртане на волана наляво, надясно, смяна на скоростта.

Колата пое по търговска улица, населена с яркоцветни магазинчета — месарница, италианска бакалия, сладкарница и дори действащ бръснар!

Колко много народ има тук.

Преследвачите им не ги изпускаха, но Алис се възползва от размера на купъра, за да се движи на зиг-заг между колите, бързо да напусне оживената улица и да влезе в жилищната зона.

* * *

Сега пейзажът се промени. Индустриалният декор на Ред Хук отстъпи пред мирно предградие: малка църквичка, малко училище и малки градинки пред редицата от почти еднакви къщи от червен камък.

Въпреки че уличките бяха тесни, Алис не намали скоростта, караше непрекъснато натиснала докрай педала за газта, с глава, залепена на предното стъкло, дебнеше всяка възможност да се спаси. Зад стъклото пейзажът се променяше стремително. Минито се оказа издръжливо. При тази скорост, всеки път, когато сменяше скоростите, се чуваше скърцане, което сякаш предвещаваше, че колата ще се разпадне.

Изведнъж спря, тъй като беше отминала една уличка. Бързо се върна назад и пое стремглаво по нея.

— Не от тук, забранено е!

И за капак на всичко един камион за доставки блокираше цялото движение на средата на пътя.

— Спрете! Ще се блъснем в машината на компанията „Юнайтед Парсъл Сървис“!

Глуха за нареждането му, Алис забави ход и успя да качи минито на тротоара. Изморени, амортисьорите я изоставиха.

Тя продължи напред и погледна към външното огледало за обратно виждане. Полицейската кола не успя да ги последва и спря пред камионетката.

Няколко секунди отдих!

Все така на тротоара, малката кола изкачи улицата и отново се озова на асфалта, завивайки надясно.

Насочиха се към английска градина, заобиколена от чугунена ограда: парка „Кобъл Хил“.

— Знаете ли къде се намираме? — попита Алис, карайки покрай оградата.

Габриел се опита да се ориентира по пътните знаци.

— Давайте надясно, ще излезем на „Атлантик Авеню“.

Тя стори, каквото й каза и те стъпиха на път с четири платна: артерията, която пресичаше Ню Йорк от изток на запад, от околностите на летище „Кенеди“ до бреговете на Ист Ривър. Алис веднага разпозна пътя. Понякога такситата минаваха оттук, за да стигнат до летището.

— Близко сме до Манхатънския мост, нали?

— Той е зад гърба ни.

Тя направи полукръг и се включи в магистралната система. Скоро забеляза пътната връзка, която водеше към Манхатън. Сивеещите пилони на моста се виждаха отдалече. Две стоманени кули, оплетени с кабели и въжета.

— Зад нас!

Полицейската кола плътно ги следваше.

Много е късно, за да сменя посоката.

На този етап имаше две възможни решения: да тръгнат към Лонг Айлънд или да се върнат в Манхатън. Поеха по изход 29А и се насочиха към моста. Седем коридора за движение, четири коловоза за метрото и едно трасе за колоездачи: Манхатънският мост беше канибал, който поглъщаше и превозните средства от Бруклин, и пътниците в тях, за да ги изплюе на бреговете на Ист Ривър.

Изведнъж шосето се стесни. Преди да стигнат до началото на моста, трябваше да преминат през бетонна пешеходна пътека.

Мястото беше трудно проходимо, принуждаваше колите да се движат броня до броня. Погълната от трафика, Алис запали аварийните светлини, както правеха и останалите автомобили. Полицаите бяха на стотина метра зад тях. Макар да бяха пуснали сирената, тук пътят беше прекалено тесен, за да се отдръпнат другите участници в движението и да ги пуснат да минат напред. Но двамата бегълци нямаха особени шансове да се измъкнат.

— Спукана ни е работата — отсъди Габриел.

— Не, можем да преминем по моста.

— Размислете три минути: те притежават описание на отличителните ни белези, а сега вече знаят и коя е колата ни. Дори да успеем да преминем, други патрулни машини ще ни гепят на края на моста!

— Не викайте толкова, окей? Припомням ви, че заради вас ни откриха! Казах ви да изхвърлите този скапан телефон.

— Добре, виновен съм — призна си той.

Тя затвори очи за няколко секунди. Не мислеше, че полицаите бяха наясно кои са точно, и в крайна сметка това нямаше значение. Затова пък Кийн беше прав: проблемът беше бракмата им.

— На прав път сте.

Виждайки, че движението се разреждаше малко по-нататък, тя разкопча колана си и отвори вратата.

— Хванете кормилото — заповяда на Габриел.

— Какво, защо казвате, че съм на прав път?

— Таратайката ни не е дискретна. Ще се опитам да сторя нещо.

Изненадан, се премести, за да заеме мястото й. По пътя, който водеше към моста, колите продължаваха да се движат бавно. Той присви очи, за да не изгуби Алис от поглед. Уменията на тази млада жена не преставаха да го изненадват. Сякаш невидима, тя си проправяше път сред задръстването. Изведнъж го обзе паника, като я видя да вади пистолета от якето си. Беше застанала до застаряваща бежова хонда акорд.

Анонимна кола — разбра той изведнъж.

Тя насочи пистолета към стъклото. Шофьорката излезе, без да чака дори секунда. Побягна, прескачайки бариерата и се понесе по тревистия сипей, който се спускаше повече от двайсет метра надолу.

Габриел не успя да потисне възторженото си подсвиркване. Обърна се. Колата на полицаите беше далече, надолу по пътя. От това разстояние беше невъзможно да забележат каквото и да било.

На свой ред той изостави минито и се присъедини към Алис в хондата в момента, когато движението започна да се отпушва.

* * *

Габриел й смигна и тръгна да се оплаква, за да разведри атмосферата:

— Май се привързах към малката англичанка! Тя изглеждаше по-добре от тази таратайка.

Под въздействието на стреса чертите на Алис се бяха втвърдили.

— Вместо да се правите на клоун, погледнете в жабката!

Той изпълни нареждането и намери онова, което му бе липсвало най-много, откакто се събуди: пакет цигари и запалка.

— Слава на Бога! — рече и запали папироса.

Дръпна силно два пъти и я подаде на Алис. Без да изпуска волана, тя също опита цигарата. Парливият вкус на тютюна замая главата й. Трябваше незабавно да хапне нещо или щеше да припадне.

Отвори прозореца, за да подиша малко чист въздух. Надясно, небостъргачите на Мидтаун блестяха с хиляди светлини, докато наляво дългите жилищни блокове на Лоуър Ист Сайд й напомняха за декорите на старите кримки, които поглъщаше съпругът й Пол.

Пол…

Тя отхвърли спомените и погледна часовника си. Беше минал повече от час, откакто се събудиха безпаметни в парка. Оттогава разследването им не беше напреднало въобще. Не само мистерията оставаше неразбулена, но се появиха и други въпроси, които направиха положението още по-неясно. И по-опасно.

Разследването им трябваше бързо да постигне резултати и в това отношение Габриел беше прав: не можеха да сторят почти нищо без пари.

— Дайте ми адреса на вашия собственик на заложна къща — реши се тя, когато колата пристигна в Манхатън.

[1] Уила Катър (1873–1947) е според Уилям Фокнър „един от петте най-велики романисти на Америка“. Цитатът е от романа й „Песента на чучулигата“, написан през 1915 г., портрет на художника в процес на изграждане. ↑

6
Китайският квартал

Да остарееш не означава нищо друго, освен да престанеш да се боиш от миналото си.

Стефан Цвайг[1]

Колата отмина „Бауъри“ и зави по „Мот Стрийт“. Алис намери място пред китайски билкарски магазин. Пространството не беше широко, но тя безпогрешно откри пролука и се настани между камионетка, разнасяща провизии, и подвижна кухня, която продаваше китайски пелмени дим сум.

— Ако си спомням добре, заложната къща е малко по-надолу по улицата — уточни Габриел и затвори вратата на Хондата.

Алис го настигна, след като заключи автомобила.

Без да губят време, те поеха по основната артерия на квартала. „Мот Стрийт“ беше тясна улица, която гъмжеше от хора и беше невероятно оживена: коридор от мрачни тухлени сгради, съоръжени с чугунени стълби, който пресичаше Китайския квартал от север до юг.

Минаха покрай безкрайна редица от най-различни магазинчета с витрини, покрити с графични символи: салони за татуиране и акупунктура, бижутерии, бутици за продажба на фалшиви луксозни стоки, бакалници и ресторантчета за готова храна за вкъщи, чиито сергии предлагаха месо от изкормени костенурки, а отгоре, провесени на куки, висяха армии от патици за сладко-кисел сос.

Скоро те стигнаха пред сива фасада на заложна къща, над която светеше гигантски неонов надпис във формата на дракон. Табелата „Купувам-Продавам-Заеми“ се открояваше в заревото на утрото.

Габриел отвори вратата на помещението. Алис го последва по мрачен коридор, който ги отведе до мизерно осветена голяма зала без прозорци. Миришеше противно, на пот.

Върху металически рафтове бяха натрупани всевъзможни предмети: телевизори с плоски екрани, маркови модели дамски чанти, музикални инструменти, препарирани животни, абстрактни картини.

— Часовникът ви — настоя Габриел и протегна ръка. Застанала до стената, Алис се поколеба. Когато съпругът й почина, тя прекалено бързо се освободи от всички неща — дрехи, книги, мебели, — които й напомняха за човека, когото толкова много бе обичала. Сега й оставаше само часовникът: златен „Патек Филип“ с календар и фази на луната, който Пол бе получил от дядо си.

Месеците минаваха, а скъпата вещ се превърна в нещо като талисман, невидима нишка, която я свързваше с паметта за Пол. Алис носеше всекидневно хронометъра, повтаряше всяка сутрин жестовете, които някога правеше мъжът й: стягаше кожената гривна около китката си, навиваше бутона на механизма, почистваше стъклото. Предметът я успокояваше, създаваше й чувството — наистина, малко изкуствено, но толкова важно за нея, — че Пол все още е тук, някъде наоколо.

— Моля ви, дайте го — повтори Габриел.

Приближиха се до гише, обезопасено с преграда от бронирано стъкло, зад което седеше безполов на вид, но спретнат азиатец: грижливо фризиран, джинси с висока талия, модни очила, вталено сако, под което се подаваше фланелка с къс ръкав, върху която бяха изрисувани персонажи на Кийт Харинг[2].

— Какво мога да сторя за вас? — попита китаецът и приглади кичур коса зад ухото си.

Приятният му вид контрастираше силно с гадната атмосфера на мястото. Алис свали със съжаление часовника и го подаде на гишето.

— Колко?

Мъжът от заложната къща разгледа внимателно бижуто.

— Имате ли документ, който доказва автентичността на предмета? Свидетелство за оригиналността му например?

— Не нося в себе си — промърмори младата жена и го разстреля с поглед.

Китаецът дълго оглеждаше часовника, поигра си със стрелките, провери механизма за навиване.

— Много е крехък — предупреди Алис.

— Нагласям датата и часа — оправда се мъжът, без да вдига глава.

— Точен е! Добре, стига толкова! Взимате ли го или не?

— Предлагам ви 500 долара — рече азиатецът.

— Да не сте слънчасал! — избухна Алис и грабна часовника от ръцете му. — Това е антична вещ! Струва сто пъти повече!

Беше готова да напусне магазина, когато Габриел я задържа за ръката.

— Успокойте се! — разпореди се той. — Не става дума да продаваме часовника на съпруга ви, нали? Само го оставяме за залог. Ще се върнем да си го приберем, щом разплетем историята.

Тя тръсна глава.

— Изключено. Ще намерим друго решение.

— Няма друго решение и вие знаете това! — повиши глас той. — Чуйте, времето ни притиска. Трябва да хапнем нещо, за да си възвърнем силите, а не можем да предприемем нищо без пари. Чакайте ме навън и ме оставете да водя преговорите с този тип.

Алис с горчивина му подаде бижуто и излезе от магазина.

Едва озовала се на улицата, я блъсна силна миризма на подправки, на пушена риба и на ферментирали гъби, която не успя да усети преди малко. Тези изпарения предизвикаха внезапно гадене. Конвулсия я прегъна на две, принуди я да се наведе напред, за да изхвърли от празния си стомах жлъчен сок. Зашеметена, тя се изправи и се подпря на стената.

Габриел имаше право. Трябваше непременно да хапне нещо.

Потърка очите си и осъзна, че по бузите й капеха сълзи. Усети, че губи самообладание. Кварталът я задушаваше, тялото й заплашваше да се предаде. По този начин изплащаше вложените до момента усилия. Наранената й китка гореше, мускулите страшно я боляха.

Най-вече: тя се чувстваше безнадеждно сама, обзета от мъка и объркване.

Ослепителни картини прорязваха съзнанието й. Епизодът с часовника възраждаше мъчителното минало. Тя отново мислеше за Пол. За първата им среща. За омаята, която я обзе тогава. За могъществото на любовта: сила, способна да унищожи всичките й страхове.

Спомените избликнаха на повърхността като истински гейзер.

Спомените за щастливите дни, които никога нямаше да се върнат.

Спомням си…

Преди три години

Париж

Ноември, 2010 г.

Валеше като из ведро.

— Завий надясно, Сеймур, ето там е улица „Свети Тома от Аквино“.

Непрекъснато движение на чистачките, опитващи се да прогонят потоците вода, които се стоварват над Париж. Въпреки усилията им, полупрозрачната завеса почти незабавно отново изниква на предното стъкло.

Нашата полицейска кола напуска булевард „Сен Жермен“, за да се вмъкне в тясната артерия, която започва от площада с църквата.

Небето е черно. От вчера вечерта бурята вилнее. Пред нас пейзажът се размива. Фронтонът на църквата изчезва в облаците. Орнаментите и барелефите потъват в мъглата. Само каменните ангели, приютени в ъгловите ниши, все още се различават сред потопа.

Сеймур обикаля площадчето и спира в зоната за паркиране срещу гинекологичния кабинет.

— Мислиш ли, че ще се бавиш дълго?

— Не повече от двайсет минути — обещавам. — Гинеколожката ми определи час за преглед по имейла. Предупредих я, че проблемът е спешен.

Той проверява съобщенията на екрана на телефона си.

— Слушай, има бирария малко по-надолу. Ще си купя сандвич, докато те чакам, и ще се обадя в службата, за да разбера докъде са стигнали Савиньон и Крюши с разпита.

— Окей, изпрати ми есемес, ако научиш нещо ново. До скоро и благодаря, че ме придружи — казах и затворих вратата след себе си.

Пороят се изсипва отгоре ми. Вдигам якето над главата си, за да се скрия от дъжда и притичвам десетте метра, които разделят колата от лекарския кабинет. На секретарката е необходима почти минута, за да ми отвори. Когато най-после влизам в антрето, установявам, че тя е на телефона. Прави ми знак за извинение и ме насочва към чакалнята. Отварям вратата на стаята и сядам на един от кожените фотьойли.

От сутринта преживявам кошмар, който се дължи на гадна пикочна инфекция, която започна внезапно. Истинска поредица от мъки: болки ниско долу в корема, напъни за малка нужда на всеки пет минути, нетърпимо парене и кръв в урината.

За да се обърка всичко, трябва да кажа, че това се случва наистина в неподходящо време. Последните двайсет и четири часа моята група действа трескаво. Опитваме се да изтръгнем признания от един убиец, срещу когото няма солидни доказателства; очаква ни и нов случай — убийството на жена, намерена мъртва в дома си, в буржоазно жилище на улица „Фесандри“, в 16 район. Млада учителка, дивашки удушена с чифт чорапи. 15 часът е. Ние със Сеймур сме на местопрестъплението от седем сутринта. Решаваме сами да разпитаме съседите. Нищо не съм яла, гади ми се и имам чувството, че пикая бръснарски ножчета.

Грабвам пудриерата, която винаги мъкна в чантата си, и се опитвам да сложа малко ред в прическата си. В главата съм като зомби, дрехите ми са яко наквасени и като цяло приличам на мокро куче.

Дишам дълбоко, за да се успокоя. Не за първи път изпитвам подобни болки. Независимо че е ужасно мъчително, знам, че се лекува: една доза антибиотик и ден по-късно симптомите изчезват. Отидох в аптеката срещу дома си, но фармацевтката отказа да ми даде каквото и да било лекарство без рецепта.

— Госпожица Шефер?

Мъжки глас ме принуждава да вдигна глава от пудриерата към бяла престилка. На мястото на моя гинеколог стои красавец с матова кожа, с руси коси и квадратно лице, осветено от усмихващи се очи.

— Аз съм доктор Пол Малори — представя се той и оправя очилата си с рогови рамки.

— Но аз имам среща с доктор Понселе…

— Колежката ми е в отпуск. Трябвало е да ви предупреди, че я замествам.

Изнервям се.

— Не е, напротив: потвърди срещата ни с имейл.

Вадя телефона си и търся пощата върху екрана, за да представя доказателство. Когато я прочитам, установявам, че мъжът е прав: бях прегледала набързо съобщението, запомних само потвърждението за срещата, но не и известието, че самата тя е в отпуск.

По дяволите.

Объркана, се колебая. Прекалено добре познавам мъжете, за да искам някой от тях да ми бъде гинеколог. Очевидно е, че една жена винаги по-добре ще влезе в положението на друга жена. Въпрос на психология, на чувствителност, на интимен контакт. Оставайки нащрек, все пак го следвам в кабинета, твърдо решена да не продължавам дълго прегледа.

— Много добре — казвам. — Ще бъда пряма, докторе: имам нужда само от антибиотик, за да излекувам цистита си. Обикновено доктор Понселе ми дава антибактериална монодоза…

Той ме гледа, присвива клепачи и прекъсва тирадата ми:

— Извинете ме, но нали нямате намерение да напишете рецептата вместо мен? Разберете: не мога да ви дам антибиотик, без да ви прегледам.

Опитвам се да сдържа гнева си, но разбирам, че нещата ще се окажат по-сложни, отколкото предвиждах.

— Казах ви, че имам хроничен цистит. Не е необходима друга диагноза.

— Вероятно е така, госпожице, но тук лекарят съм аз.

— Действително, не съм доктор. Аз съм полицай и съм затънала с работа до гушата! Не ми губете времето с тест на вагината.

— Точно това ще направим — заявява той и ми подава лентичка за тестване на урина. — И ще ви предпиша цитобактериологично изследване, което се извършва в лаборатория.

— Да не сте се смахнал, Боже! Дайте ми антибиотика и да приключваме!

— Бъдете по-разумна и не се дръжте като токсикоманка! В живота има не само антибиотици.

Изведнъж започвам да се чувствам едновременно изморена и глупава. Нова болка разкъсва долната част на корема ми. Умората, натрупана откакто се включих в криминалната бригада, изригва в мен като лава на вулкан. Прекалено много безсънни нощи, стоварване на насилие и ужаси, рояк призраци, които не е възможно да прогоня.

Изтощена съм, изпразнена. Имам нужда от слънце, от топла баня, от нова прическа, от по-женствен гардероб и от две седмици почивка далеч от Париж. Далеч от мен самата.

Гледам мъжа, елегантен, лъскав, ведър. Хубавото му лице е свежо, усмивката му е нежна, гримасата му е привлекателна. Невероятните му руси къдрави коси ме дразнят. Дори бръчиците около очите му са неустоими. А аз се усещам противна и жалка. Една смешна тъпачка, която му говори за проблемите с пикочния си мехур.

— Достатъчно ли насищате жаждата си? — подхваща той. — Знаете ли, че половината от циститите могат да бъдат излекувани само с изпиването на два литра вода дневно?

Не го слушам. Това е моята сила: обезкуражаването ми никога не продължава дълго. Като светкавици, образите избухват в главата ми. Трупът на жената на местопрестъплението тази сутрин: Клара Матюрен, дивашки удушена с найлонов чорап. Обърнатите й очи, лицето й, изписаният ужас. Нямам право да губя време. Нямам право да се разсейвам. Трябва да заловя убиеца, преди той да се задейства отново.

— А фитотерапията? — пита красивият блондин. — Знаете ли, че растенията могат да бъдат много полезни, особено сокът от червена боровинка.

С внезапно и рязко движение минавам зад бюрото му и изваждам една празна рецепта.

— Прав сте, сама ще си напиша рецептата!

Той е толкова слисан, че дори не помръдва, за да ми попречи.

Обръщам се и си тръгвам, като затварям вратата.

Париж, 10 район

Месец по-късно

Декември 2010 г., 7 часът сутринта.

Аудито пътува в тъмнината и излиза на площад „Колонел Фабиен“. Светлините на града се отразяват върху внушителната сграда от бетон и желязо на седалището на Комунистическата партия. Страшен студ е. Надувам отоплението до дупка и влизам в кръговото кръстовище, за да се озова на улица „Луи Блан“. Пускам радиото докато пресичам канала „Сен Мартен“.

Радио „Франс Инфо“, 7 часът е, новините представя Бернар Томасон.

— Здравей, Флоранс, добро утро на всички. В навечерието на Коледа, отново лошото време е основна тема в новините днес. Метео Франция обявява оранжев код за тревога, тъй като се очакват тежки снеговалежи над Париж към обяд. Снегът силно ще затрудни движението на Ил дьо Франс.

Гадна Бъдни вечер. Гадни семейни задължения. За щастие, Коледа е само веднъж годишно. Но за мен и това е много.

В този утринен час Париж се опитва да се предпази от бурята, която се задава, но отсрочката ще е кратка. Възползвам се от оредялото движение, за да мина бързо покрай Източната гара, да поема по булевард „Магента“ и да пресека 10 район от север към юг.

Мразя майка си, мразя сестра си, мразя брат си. Ненавиждам тези неизменни коледни срещи, които винаги се превръщат в кошмар. Беренис, по-малката ми сестра, живее в Лондон, където държи художествена галерия на „Ню Бонд Стрийт“. Фабрис, най-големият, работи във финансовия сектор в Сингапур. Всяка година, с половинките и с децата си, те пристигат за два дни във вилата на майка ми, край Бордо, за да прекарат Коледа, преди да отлетят към екзотични и слънчеви дестинации: Малдивите, остров Мавриций, Карибите.

Информация за движението по пътищата на Франция „Бизон Фюте“ горещо препоръчва да избягвате да ползвате колите си в парижкия регион, както и в съседните департаменти на запад. Мярка, която изглежда трудно изпълнима на Бъдни вечер. Префектурата също е песимистично настроена, тъй като се бои, че снегът ще премине в поледица още рано вечерта, когато температурите ще слязат под нулата.

Улица „Реомюр“, след това улица „Бобур“: пресичам квартала Маре от запад и излизам на площада на Кметството, който е окъпан в светлини. В далечината силуетът на двете масивни кули и на острия връх на църквата „Парижката Света Богородица“ се открояват в мрака.

Всяка година, с малки отклонения, се разиграва все една и съща театрална пиеса през тези два дни: майка ми ще се възторгва от успеха на Беренис и на Фабрис, от житейския им избор, от кариерата им. Тя ще изпада в захлас пред хлапетата им, ще хвали доброто им възпитание и школските им успехи. Разговорите ще се въртят все около едни и същи теми: имиграцията, всеобщото отвращение от данъчната система, отношението към бежанците.

За нея, за тях аз не съществувам. Не съм от техния отбор. Аз съм нещо като мъжкарана, без елегантност, без изисканост. Неуспяла чиновничка. Аз съм дъщеря на баща си.

Трудностите в движението може да засегнат някои линии на метрото и на регионалната експресна влакова мрежа. Същото се отнася и за полетите. Парижките летища ще преживеят черен ден, с хиляди пътници, които ще се окажат приковани към земята.

Тези силни снеговалежи ще отминат обаче долината на Рона, както и средиземноморското крайбрежие. В Бордо, Марсилия и Тулуза температурите ще се колебаят между 15 и 18 градуса, докато в Ница и в Антиб можете да обядвате на терасата, там живакът ще достигне 20 градуса.

До гуша ми е дошло да бъда съдена от тези тъпаци. Писнало ми е от предвидимите и повтарящи се техни подмятания: „Все така ли си без мъж?“ „Не си ли готова да забременееш?“ „Защо се обличаш като торба?“ „Защо все още живееш като тийнейджърка?“ Гади ми се от вегетарианските им манджи, за да пазят линия и да са в цветущо здраве: техните семена за птици, отвратителната киноа, сиренето тофу, пюрето от карфиол.

Потеглям по улица „Кутелри“ за да пресека кея на моста на „Парижката Света Богородица“. Мястото е магическо: наляво историческите сгради на болницата „Отел Дийо“ а отдясно сградата на парижкия затвор „Консиержери“ и покривът на Кулата с часовника.

Всяко от тези посещения в семейния дом ме изпълва с чувството, че се връщам трийсет години назад, отново преживявам раните от детството и сътресенията от юношеството, пак възникват братоубийствените конфликти и изпитвам за кой ли път абсолютната самота.

Всяка година си казвам, че го правя за последен път, и всяка година отново се подлагам на мъчения. Без да знам защо. Една част от мен ме подтиква окончателно да разруша мостовете, но друга дава мило за драго да видя лицата им в деня, когато ще се появя облечена като принцеса, с мъж, съвършен откъдето и да го погледнеш.

Левият бряг. Карам покрай кейовете, завивам наляво по улица „Сен Пер“. Намалявам скоростта, запалвам габаритите и спирам на ъгъла на улица „Лил“. Затварям вратата на колата, нахлузвам оранжевата си полицейска нашивка и звъня на домофона на една скоро измазана красива сграда.

Държа пръста си върху бутона в продължение на трийсет секунди. Идеята узря в главата ми в началото на седмицата, но се наложи да направя някои проучвания. Знам, че съм на път да сторя лудост, но осъзнаването на факта не означава, че мога да бъда разубедена.

— Да, какво желаете? — пита сънлив глас.

— Пол Малори? Криминална полиция, отворете, ако обичате.

— Хм, но…

— Полиция, господине, отваряйте!

Едно от тежките крила на портата се открехва с щракване. Отказвам се от асансьора и се втурвам да изкачвам по четири стъпала наведнъж чак до третия етаж, където започвам да тропам по вратата.

— Идвам, идвам!

Мъжът, който ми отваря, е моят красив гинеколог, но тази сутрин не е във форма: по къси панталонки и стара фланелка, русите му къдрици са разрошени, лицето му е белязано от учудване, умора и безпокойство…

— Ама, аз ви познавам, вие сте…

— Капитан Шефер, криминална бригада. Господин Малори, вие сте задържан днес, 24 декември, четвъртък, в 7:16 сутринта. Имате право да…

— Извинете, но това сигурно е грешка! Какъв е мотивът, кажете ми?

— Изготвяне на фалшиви документи. Последвайте ме, ако обичате.

— Шегувате ли се?

— Не ме принуждавайте да викам колегите си да се качат, господин Малори.

— Мога ли поне да облека панталон и риза?

— Бързо. И си вземете дебело палто, тъй като отоплението при нас не е в ред.

Докато той се облича, хвърлям един поглед на подредбата на дома. Старинният апартамент е преобразен в своеобразно ателие с изчистена декорация. Разрушени са няколко стени, излъскан е паркетът „унгарска шарка“, но са запазени двете мраморни камини и живописните корнизи.

Зад една врата забелязвам млада двайсетинагодишна рижа жена, увита в чаршаф, която ме гледа ококорено. Чакането се проточва.

— Побързайте, Малори! — изкрещявам и чукам по вратата. — Не са ви необходими десет минути, за да намъкнете един панталон!

Лекарят излиза от банята облечен изискано. Не може да се отрече, че си е възвърнал стила, наконтил се е със сако от туид, кариран вълнен панталон, габардинен тренчкот и лъснати боти. Опитва се да успокои червенокосата и тръгва след мен към стълбите.

— Къде са колегите ви? — пита той, когато се озоваваме на улицата.

— Сама съм. Да не искате да мобилизирам Интервенционната група на националната жандармерия, за да ви измъкна от леглото…

— Но това не е полицейска кола?

— Напротив, само че е без отличителни знаци. Не създавайте проблеми и се качете отпред.

Той се колебае, после се намества до мен.

Потеглям и ние се движим мълчаливо, а наоколо става все по-светло. Пресичаме 6 район и Монпарнас, преди Пол да се реши да попита:

— Добре, отговорете ми сериозно, какъв е този цирк? Знаете ли, че мога да подам оплакване срещу вас, задето миналия месец откраднахте от мен рецепта! Благодарете се на колежката ми: тя ме разубеди, като изтъкна всевъзможни смекчаващи вината ви обстоятелства. За да не ви спестя нищо, ще добавя, тя дори ви нарече „смахната“.

— Аз също ви проучих, Малори — казвам и вадя от джоба си ксероксирани книжа.

Той ги оглежда и започва да чете, като присвива вежди.

— Какво е това?

— Доказателства, че сте използвали фалшиви атестации за настаняване на две жени от Мали без документи, за да могат те да подадат молба за пребиваване.

Той не се опитва да отрича.

— И какво? Солидарността и човечността да не са престъпления?

— В правото това се нарича „изготвяне на фалшиви документи“. Наказва се с три години затвор и глоба от 45 000 евро.

— Мислех си, че в затворите не достигат места. Откога криминалната бригада се занимава с подобни дела?

Не сме далеч от Монруж[3]. Преминавам по „Маршалите“, спускам се по част от околовръстното, след това поемам по А6, за да стигна до магистрала „Аквитания“, която свързва Париж с Бордо.

Когато забелязва детелината при град Вису, Пол започва наистина да изпитва силно безпокойство.

— Къде ме карате?

— В Бордо. Сигурна съм, че обичате виното…

— Не, не говорите сериозно!

— Ще прекараме Бъдни вечер при майка ми. Ще ви посрещнат много добре, ще видите.

Той се обръща, поглежда дали някой ни преследва, опитва се да каже нещо весело, за да се успокои.

— Открих: в колата има камера. Полицаите прилагате специална програма със скрита камера, нали?

Продължавам да карам и за няколко минути му обяснявам ясно сделката, която съм измислила: ще пратя по дяволите издънката му с фалшивите документи, а в замяна той ще приеме да се представи като мой годеник при посрещането на Бъдни вечер.

Дълго време мълчи и не ме изпуска от очи. Отначало не може да повярва, но по-късно вдява:

— О, Господи, най-лошото е, че не се шегувате, нали? Измислили сте този капан, защото нямате смелост да защитите житейския си избор пред своето семейство. Я виж ти! Не от гинеколог имате нужда, а от психоаналитик.

Понасям атаката и, след няколко минути мълчание, се връщам на земята. Естествено, той е прав. Аз съм страхливка. И какво очаквам всъщност? Да му се стори забавно да участва в моя маскарад? Изведнъж осъзнавам, че съм кралицата на тъпачките. В това е силата и слабостта ми: да слушам инстинкта си повече от разума. Затова успях да разкрия няколко особено трудни криминални случая, което ми даде възможност да заема днешната си работа на трийсет и четири години. Но понякога интуицията ми изневерява и излизам от релсите. Идеята да представя този тип на семейството си сега ми изглежда колкото чудата, толкова и нелепа.

Почервеняла от срам, капитулирам:

— Прав сте. Съжалявам. Обръщам и ще ви върна у дома.

— Преди това спрете на най-близката бензиностанция. Резервоарът е почти празен.

* * *

Пълня със супер. Пръстите ми лепнат и миризмата на бензин ми замайва главата. Връщам се в колата и откривам, че Пол Малори го няма на седалката. Вдигам глава и забелязвам през стъклото на ресторантчето, че ми прави знаци да ида при него.

— Поръчах ви чай — казва и ми предлага да седна.

— Лош избор, пия само кафе.

— Щеше да е прекалено обикновено — усмихва се той, става и отива да вземе питието ми от бара.

Нещо в този мъж ме обърква — малко е флегматичен; прилича на английски джентълмен, който запазва класата си при всички обстоятелства.

Две минути по-късно се връща и поставя пред мен чаша кафе и кроасан, завит в салфетка.

— Не са от класата на Пиер Ерме[4], но не са толкова лоши, колкото изглеждат — убеждава ме той, за да разведри атмосферата.

Сякаш за да докаже думите си, отчупва от своята кифличка и сподавя дискретна прозявка.

— Като си помисля, че ме измъкнахте от леглото в 7 часа! Веднъж и аз да се опитам хубаво да се наспя!

— Казах ви, че ще ви върна. Имате време да се пъхнете отново в кревата с вашата Дулцинея.

Той отпива глътка чай и пита:

— Признавам, че не ви разбирам добре: защо искате да прекарате Коледа с хора, от които сте видели повече лошо, отколкото добро?

— Откажете се, Малори. Както казахте, не сте психоаналитик.

— А баща ви какво мисли за всичко това?

Отговарям машинално:

— Баща ми почина отдавна.

— Престанете да разказвате басни! — възкликва той и ми подава смартфона си.

Гледам екрана и предварително знам какво ще открия там. Докато пълнех резервоара, Малори е влязъл в интернет. Не е изненадващо, че търсенето му го е отвело до новина от преди няколко месеца, която разкрива премеждията на баща ми.

Бившият „суперполицай“ Ален Шефер

осъден на две години затвор

Преди три години, арестуването му предизвика трус сред полицията в Лил. На 2 септември 2007 г. главен комисар Ален Шефер рано сутринта е арестуван от служителите на Генерална инспекция на националната полиция, които ще му държат сметка за методите на действие и за познанствата. След няколкомесечно разследване ГИНП разкри съществуването на едромащабна система за корупция и присвояване, извършвани от този висш полицейски служител в северната част на страната.

Отколешен полицай, уважаван, дори предмет на възхищение от началниците си, Ален Шефер след ареста си е признал, че е „преминал от другата страна на барикадата“, тъй като е поддържал приятелски отношения с известни фигури от висшия бандитски свят. Престъпление, което го е довело до укриването на кокаин и канабис.

Вчера изправителният съд на Лил е признал бившия полицай за виновен за „пасивна корупция“, „съучастие с престъпници“, „трафик на наркотици“, и „нарушаване на професионалната тайна“.

Очите ми се замъгляват от сълзи и бързо преставам да гледам екрана. Отлично знам мерзостите на баща си.

— В крайна сметка вие сте жалък нахалник…

— Вие ли казвате това? Извинете, но крадецът вика: „Дръжте крадеца.“

— Добре, баща ми е зад решетките, и какво?

— Може би именно него трябва да отидете да видите на Коледа, нали?

— Гледайте си работата!

Той настоява:

— Може ли да ви попитам къде излежава присъдата си?

— Какво ви интересува?

— В Лил ли?

— Не, в Люин, близо до Екс ан Прованс. Там, където живее третата му жена.

— Защо не искате да го видите?

Вдъхвам и повишавам тон:

— Защото не му говоря. Той ме запали по професията. Беше мой модел, единственият човек, на когото имах доверие; и той предаде това доверие. Излъга всички. Никога няма да му простя.

— Баща ви не е убил никого.

— Не можете да разберете.

Бясна, скачам, твърдо решена да се измъкна от капана, в които сама се вкарах. Той ми хваща ръката.

— Искате да ви придружа ли?

— Чуйте, Пол, много сте мил, много възпитан и вероятно сте последовател на Далай лама, но ние не се познаваме. Постъпих гадно с вас и ви се извиних. Но в деня, когато изпитам желание да видя отново баща си, ще мина без вашето присъствие, окей?

— Както искате. Но Коледа, времето на празниците… може би е добър момент, нали?

— Ядосвате ме. Не се намираме във филм на Дисни.

Той леко се усмихва. Против волята си, все пак добавям:

— Дори да исках, не бих могла. Не се влиза така просто в залата за свиждане в затвора. Трябва разрешение, трябва…

Той продължава атаката си:

— Полицайка сте. Може би можете да оправите всичко по телефона.

Връщам се в играта и решавам да го изпитам:

— Да бъдем сериозни, Екс ан Прованс е на седем часа път. Със снега, който се сипе над Париж, няма да успеем да се върнем в столицата.

— Хайде да опитаме — отсича той. — Аз ще карам.

Огън се разгаря в гърдите ми. Разстроена съм, колебая се няколко секунди. Ще ми се да се подчиня на тази лудешка идея, но не съм сигурна в мотивацията си. Дали наистина ме изпълва желанието да видя отново баща си или просто предпочитам да прекарам няколко часа с този непознат, който явно няма да ме съди, каквото ще да правя и да говоря?

Търся очите му и харесвам това, което виждам.

Подавам му ключовете от колата и той ги улавя във въздуха.

* * *

Еври, Оксер, Бон, Лион, Баланс, Авиньон…

Продължаваме сюрреалистичното си пътешествие по „Магистралата на слънцето“. За първи път от много отдавна съм свалила гарда пред мъж. Позволявам му да постъпва както пожелае; оставям се да бъда водена. Слушаме песни по радиото, похапвайки кифлички и шоколадови бисквити „Пепито“. Има трохи и слънце навсякъде. Като предвкусване за отпуска, за Прованс, за Средиземноморието. За свобода.

Всичко, от което имам нужда.

* * *

13:30 е, когато Пол ме оставя пред вратата на затвора в Люин. По целия път отхвърлях мисълта за среща очи в очи с баща си. Застанала пред строгата фасада, претрупана с охранителни камери, вече не мога да направя крачка назад.

Излизам половин час по-късно, обляна в сълзи, но облекчена. От това, че отново видях баща си. Че посях зърното на помирение, което вече не ми изглежда невъзможно. Тази първа крачка може би е най-хубавото нещо, което съм вършила от години насам. И го дължа на мъж, когото едва познавам. Някой, който е прозрял в мен нещо различно от онова, което се опитах да му представя.

Не знам какво криете, господин Малори, дали сте откачен колкото мен, или просто не приличате на другите, но ви благодаря.

Освободена от тежък товар, заспивам в колата.

Пол ми се усмихва.

— Знаеш ли, че баба ми притежава къща на амалфийското крайбрежие[5]? Ходила ли си в Италия по Коледа?

Когато отварям очи, току-що сме пресекли италианската граница. Сега се намираме в Сан Ремо и слънцето върви към залез. Далеч сме от Париж, от снега и от Полицията.

Усещам, че той ме гледа. Имам чувството, че винаги съм го познавала. Не разбирам как толкова бързо между нас може да се появи интимна връзка.

В битието ни има редки моменти, когато вратата се отваря широко и животът ни предлага среща, която не сме очаквали. Среща с човека, който ни допълва, който ни приема такива, каквито сме, който ни усеща напълно, който отгатва и разбира противоречията, страховете, чувствата, гнева, потока мътилка, който тече в главите ни. И който ни успокоява. Този, който ни предлага огледало, в което не се боим да се погледнем.

* * *

Един миг е достатъчен. Един поглед. Една среща. За да разтърси съществуванието ми. Точната личност в точния момент. Капризът е съучастник на случайността.

Прекарваме Бъдни вечер в хотел в Рим.

На другия ден поемаме към амалфийското крайбрежие, пресичаме Долината на дракона чак до високите градини на град Равело.

След пет месеца се оженихме.

През май разбрах, че чакам дете.

* * *

В живота има редки моменти, когато врата се разтваря широко и ни окъпва в светлина. Мигове, когато в нас нещо се отключва. Носим се в безтегловност, пътуваме по магистрала без радари. Изборът става прозрачно ясен, отговорите заместват въпросите, страхът отстъпва пред любовта.

Човек трябва да е преживявал такива моменти.

Траят кратко време.

[1] Цитатът е от новелата на големия австрийски писател Стефан Цвайг (1881–1942) „Двайсет и четири часа от живота на една жена“. ↑

[2] Кийт Харинг (1958–1990) е американски художник, силно повлиян от графити и от стила поп арт. ↑

[3] Монруж е град, разположен северозападно от Париж. ↑

[4] Пиер Ерме (р. 1961) е известен френски сладкар. ↑

[5] Амалфийското крайбрежие е северният бряг на Салернския залив в Италия. ↑

7
Провалът

Винаги можем повече, отколкото предполагаме.

Жозеф Кесел[1]

Китайският квартал

В наши дни

10:20 ч.

Шумът на тълпата. Миризмата на сушена риба, която дразни гърдите. Скърцането на металическа врата.

Габриел излезе от Заложната къща и направи няколко крачки по „Мот Стрийт“. Като го забеляза, Алис тутакси прогони спомените си.

— Добре ли сте? — попита той, тъй като отгатна смущението й.

— Добре съм — успокои го тя. — Какво стана с часовника на съпруга ми?

— Измъкнах му 1600 долара — рече той и гордо размаха куп банкноти. — И ви обещавам, че бързо ще си го върнем. Дотогава, смятам, сме заслужили да закусим.

Тя се съгласи и те побързаха да напуснат Китайския квартал, за да се озоват на по-приветливите тротоари на „Бауъри“. Тръгнаха по авенюто на север, като се движеха от слънчевата страна на голямата артерия.

В не толкова далечното минало тази част на Манхатън беше престъпен квартал, тук си даваха среща наркоманите, проститутките и бездомниците. Сега се беше превърнала в приветливо място, шикозно и модерно. Улицата беше осветена и просторна, архитектурата й разнообразна, а витрините й — пъстри. Сред каменните сгради, малките магазинчета и ресторантите се открояваше изненадващият силует на Новия музей за съвременно изкуство. Неговите шест етажа приличаха на струпване на кутии за обувки, наслагани една върху друга в нетрайно равновесие. Отсечените му линии и цветът на фасадата му — чисто бяла на сребърни нишки — се различаваха от патинирания декор на долен Ист Сайд.

Алис и Габриел отвориха вратата на „Пепърмил Кофи Шоп“, първото кафене, което се изпречи на пътя им.

Седнаха един срещу друг на два кожени кремави стола в сепарето. Облицовани в бяло стени, ефектни корнизи, голям френски прозорец, масивен дъбов паркет: едновременно уютно и рафинирано, мястото беше приветливо и контрастираше с трескавата атмосфера в Китайския квартал. Преминавайки през стъклото, есенната светлина озаряваше залата и огряваше еспресо машините зад бара.

В центъра на всяка маса закрепен в специална поставка таблет позволяваше на клиентите да разгледат менюто, да сърфират в интернет и им осигуряваше достъп до избрани вестници и списания.

Алис се зае с менюто. Гладът толкова измъчваше стомаха й, че тя чуваше къркоренето на червата си. Поръча капучино и бейгъл сандвич[2] със сьомга, Габриел предпочете кафе лате и сандвич „Монте Кристо“[3].

Келнерът с жилетка, връзка, шапка „Стетсън Федора“[4] и префърцунени маниери им сервира поръчката.

Те се нахвърлиха на закуската и изпиха кафето почти на една глътка. Алис изяде надва-натри залъка хлебчето си, напълнено със сьомга, свежа сметана, дребен лук и див копър. След като си възвърна силите, тя затвори очи и се остави да галят слуха й старите блусове, които се разнасяха от радиото от лакирано дърво. Опита се да забрави всичко и „да си успокои невроните“, както обичаше да казва баба й.

— Размина ни се на косъм — рече Габриел и погълна последните трохи от сандвича си.

Отдалеч направи знак на бармана да повтори поръчката. Алис отвори очи и се съгласи с партньора си.

— Трябва да започнем от нулата. Да подредим онова, с което разполагаме и да се опитаме да го използваме: телефонния номер в „Гринуич хотел“, серията цифри, записани върху ръката ви…

Тя изведнъж смири устрема си. Един космат келнер направи неодобрителна гримаса, като забеляза петната кръв по блузата й. Тя дискретно затвори догоре ципа на якето си.

— Предлагам да разделим парите — рече Габриел и извади от джоба си 1600-те долара, които му беше дал китаецът. — Не бива да слагаме всичките си яйца в една и съща кошница.

Постави пред Алис осем банкноти от сто долара. Младата жена ги сложи в джоба на джинсите си. Тогава усети малък картонен правоъгълник, сгънат на дъното на джоба. Свъси вежди и го разгъна на масата.

— Погледнете!

Ставаше дума за талон, каквито дават в гардеробните на големите ресторанти или в багажните отделения на хотелите. Габриел се наведе напред: талонът носеше номер 127. Красиво съчетани, двете букви Г и Х представляваха дискретно лого.

— Хотел „Гринуич“! — извикаха и двамата едновременно.

За миг отчаянието изчезна.

— Да вървим! — предложи младата жена.

— Дори не съм опитал пържените си картофи!

— По-късно ще продължите да се шегувате, Кийн!

Алис вече беше насочила поглед към таблета, за да открие адреса на хотела, докато Габриел плати сметката на касата.

— Пресечка на „Гринуич Стрийт“ и „Норт Мур Стрийт“ — рече му тя, когато той се върна при нея.

Полицайката грабна ножа, който лежеше на масата и тихомълком го мушна в джоба на якето си; той облече сакото си. Излязоха едновременно.

* * *

Хондата спря зад две таксита, застанали едно до друго. В сърцето на елитния квартал Трайбека, хотел „Гринуич“ беше висока сграда от тухла и стъкло, която се издигаше на няколко метра над бреговете на река Хъдзън.

— Малко по-нататък има паркинг, на „Чеймбърс Стрийт“ — каза Габриел и посочи надпис. — Ще оставя колата там и…

— И дума да не става! — прекъсна го Алис. — Отивам сама, а вие ще ме чакате тук, с включен мотор, за да ми осигурите отстъплението, ако нещата тръгнат зле.

— А ако не се върнете до четвърт час, какво да правя? Да викам ли полицията?

— Полицията съм аз! — отговори тя и излезе от колата.

Като я видя да се насочва към входа, един портиер усмихнато й отвори вратата. Тя му благодари с кимване и влезе в преддверието.

Алис премина през дискретно луксозен лоби бар, след който идваше ред на елегантен салон-библиотека, окъпан в деликатна светлина. Диван „Честърфийлд“ и платнени фотьойли бяха разположени около голяма камина, в която горяха две огромни цепеници. Малко по-нататък стъклена витрина откриваше изглед към вътрешен двор, обсипан с цветя, който напомняше за Италия.

— Добре дошли, госпожо, какво мога да сторя за вас? — попита модерна и стилна млада жена: очила с дебели рогови рамки, тясна пола, блуза с геометрични шарки, червеникавокафяв бретон.

— Искам да си взема багажа — обяви Алис и й подаде талона.

— Разбира се. Секунда, ако обичате.

Тя подаде талона на колегата си, който изчезна в малка гардеробна, откъдето се върна след трийсет секунди с дипломатическо куфарче от черна кожа, за чиято дръжка беше закрепена каишка с номер 127.

— Ето, госпожо.

Прекалено е хубаво, за да е истина — рече си Алис и пое куфарчето.

Тя реши да провери късмета си.

— Бих искала да науча името на човека, който е оставил това куфарче при вас.

Младата жена зад приемното бюро свъси вежди.

— Мислех, че сте вие, госпожо, иначе никога не бих ви го дала. Щом е така, ще ви помоля да ми го върнете…

— Нюйоркска полиция, детектив Шефер! — обяви Алис, без да се смути. — Разследвам случая…

— Произношението ви е прекалено френско, за да сте нюйоркски полицай — прекъсна я администраторката. — Покажете ми картата си, моля.

— Името на клиента! — сопна се Алис и повиши тон.

— Достатъчно, ще извикам началството!

Разбрала, че е изгубила дуела, Алис започна да отстъпва. Стискайки дръжката на куфарчето, тя измина бързо разстоянието, което я делеше от изхода и премина без затруднение покрай портиера.

Едва стъпи на тротоара, когато се чу виенето на сирена. Тя произвеждаше звук по-висок от 100 децибела, което насочи погледите на минувачите към Алис.

Изпаднала в паника, младата жена осъзна, че звукът идваше не от хотела, както отначало си помисли, а… от самото куфарче.

Пробяга няколко метра по тротоара, търсейки с очи Габриел и колата. Готвеше се да пресече улицата, когато електрически заряд я закова на място.

Задушаваща се, с пресекнал дъх, тя хвърли куфарчето и се стовари на асфалта.

[1] Жозеф Кесел (1898–1979) е известен френски писател, син на лекар евреин, емигрирал от Русия във Франция през 1908. Цитатът е от интервю на писателя с Ж. М. Гьонасиа в книгата „Клубът на непоправимите оптимисти“, изд. „Албин Мишел“, 2009. ↑

[2] Бейгъл сандвичите са идеално кръгли питки от ръжено или пшеничено брашно. ↑

[3] Сандвич „Монте Кристо“ е популярно ястие в САЩ: две по две филии се намазват с горчица и се пълнят с шунка и сирене, след това се запържват с разбито яйце с мляко. ↑

[4] Джон Стетсън се смята за дизайнер на първата каубойска шапка; „Стетсън Федора“ е шапка тип гангстерско борсалино. ↑

Втора част
Паметта на болката

8
Паметта на болката

Истинското нещастие не е това, което годините ни отнемат, а което оставят, когато си тръгват.

Уилям Уърдзуърт[1]

Сирената изви още няколко пъти, после спря също толкова внезапно, колкото беше започнала.

Паднала на асфалта, Алис се опитваше да дойде на себе си. Ушите й бучаха. Зрението й беше замъглено, сякаш някой беше разгънал воал пред очите й. Все още зашеметена, тя различи някаква сянка, която се навеждаше над нея.

— Станете!

Габриел й помогна да се надигне и я придружи до колата. Той я настани на седалката до шофьорската и се върна да вземе куфарчето, захвърлено върху тротоара.

— Бързо.

Той запали и полетя. Завъртя волана надясно, после наляво и се озоваха на „Уест Сайд Хайуей“, най-западното авеню на града, което се точеше покрай реката.

— По дяволите, засекли са ни! — развика се Алис, измъквайки се от мъглата, в която я беше потопил електрическият удар.

Беше бяла като платно, гадеше й се и имаше сърцебиене. Краката й трепереха от слабост и стоманен рефлукс изгаряше гърдите й.

— Какво се случи с вас?

— Куфарчето беше капан, нали видяхте! — отговори тя отчаяно. — Някой е знаел, че сме отишли в хотела, включил е от разстояние алармата и е пуснал тока.

— Ставате параноичка…

— Щях да видя как бихте се чувствали, ако вас ви беше ударил токът, Кийн! Трудно се бяга, когато някой следи всичките ви движения.

— Но чие е това куфарче?

— Не знам.

Колата летеше на север. Слънцето огряваше хоризонта. Виждаха се фериботите и яхтите, които се носеха по река Хъдзън, небостъргачите на Джърси Сити, металическите портици на старите пристанища.

Габриел излезе от колоната, за да изпревари един ван. Когато обърна глава към Алис, установи че младата жена държеше ножа, който открадна в кафенето и раздираше подплатата на коженото си яке.

— Спрете, да не сте полудяла!

Тя се уповаваше на инстинкта си и дори не си даде труд да му отговори. Все така обзета от бяс, си свали ботите и с помощта на ножа, успя да махне първото токче.

— Алис, на какво си играете, по дяволите?

— Ето какво търсих! — отговори тя и триумфално му показа миниатюрна кутийка, която извади от втората си подметка.

— Микрофон ли е това?

— Не, миниатюрен джипиес. По този начин са ни засекли. И съм готова да се обзаложа, че в хастара на сакото си или в обувките си имате същото устройство. Някой ни следи в реално време, Кийн. И двамата трябва да се преоблечем. Още сега!

— Съгласен съм — капитулира той и я погледна тревожно. Алис отвори прозореца, хвърли джипиеса и се зае да оглежда дипломатическото куфарче. Беше кожено, с двойна ключалка с код. Нарочно или не, електрифицирането на дръжката беше дезактивирано. Тя се опита да го отвори, но то остана блокирано от системата за защита.

— Обратното би ме учудило — рече Габриел.

— По-късно ще намерим начин да разбием ключалката. Дотогава да намерим закътано място, за да си купим нови дрехи.

Алис си разтри слепоочията. Мигрената й се връщаше: очите й сякаш горяха. Бръкна в жабката, откъдето извади стари слънчеви очила, които беше открила малко по-рано. Сложи ги. Бяха с тъмночервени рамки с преливащи стъкла. Архитектурното разнообразие на тази част на града я хипнотизираше и зашеметяваше. В далечината, като гигантска отворена книга, поставена на колове, разпозна синкавия силует на хотел „Стандарт“, който се издигаше над бившата железопътна линия за превоз на товари. Сега на това място беше живописния парк „Хай Лайн“. Геометричните линии на модерните здания от стъкло и алуминий и очертанията на малките жилищни сгради от кафяви тухли на стария Ню Йорк, които все още оцеляваха, се сблъскваха хаотично.

Като седефен айсберг полупрозрачно чудовище с неправилни форми се изпречваше на хоризонта и разпръскваше над пейзажа нереална светлина.

* * *

Известно време те се лутаха между „Мийтпакинг Дистрикт“ и „Челси“, докато откриха магазинче на 27-а улица, което повече разчиташе на американското униформено облекло, отколкото на дрехите втора употреба. По цялата дължина, единственото помещение представляваше весела бъркотия, сред която военните доспехи си деляха мястото с преоценени парцалки.

— Побързайте, Кийн — нареди Алис, след като влезе в магазина. — Не сме тук, за да избираме, разбрано?

Те се разтърсиха сред дрехите и обувките: военни и туристически кубинки; платнени горнища, пилотски якета, дебели суичъри, камуфлажни канадки, войнишки колани, куфии[2]…

Алис бързо намери черен пуловер с обърната яка, удобна фланелка, джинси, нов чифт боти и светлосиво брезентово палто.

Габриел изглеждаше много нерешителен.

— Хайде, избирайте! — подкани го тя. — Ето, вземете това и това — рече и му подаде панталон цвят каки и избеляла памучна риза.

— Нито са ми по ръста, нито са ми в стила!

— Не сме събота вечер и няма да сваляте мацета, Кийн — сряза го тя и разкопча блузата си, за да се съблече.

Джазменът допълни тоалета си с чифт кубинки и три-четвърти палто с агнешка яка. Алис грабна една платнена торбеста чанта с две кожени дръжки и стар кобур за под мишницата, за да носи глока си незабелязано. Тъй като нямаше пробна кабина, те се преоблякоха на няколко метра един от друг. Габриел не се въздържа да хвърли кос поглед към Алис.

— Не се възползвайте, за да си плакнете очите, мръсен перверзнико! — скара му се тя и прикри корема си с ленен пуловер.

Тъй като младата жена усети задявката, Габриел направи опечалена физиономия и се обърна, сякаш хванат в нарушение. Видяното обаче го вледени: по тялото на Алис той забеляза впечатляващ белег, който започваше от венериния хълм и достигаше до пъпа й.

* * *

— Ще ви дам всичко за 170 долара — обяви собственикът на магазина, гологлав и набит великан, с разрошена брада, тип Зи Зи Топ.

Докато Габриел си обуваше обувките, Алис излезе на улицата и хвърли в контейнер всичките им дрехи. Запази само парче от блузата си, напоено с кръв.

Следа, която може да се окаже много ценна — реши тя и пъхна парчето във войнишката си чанта.

Забеляза супермаркет от другата страна на тротоара. Премина пътя и влезе в магазина на самообслужване. Намери мокри кърпички, за да се почисти, „Убопрофен“ за главоболието й и малка бутилка минерална вода. Когато се приближи до касата, някаква идея се появи в главата й. Върна се, преброди щандовете и откри малко пространство с телефонни апарати и аксесоари. Разгледа различните продукти на телефонен оператор, който предлагаше модели без абонамент. Избра най-обикновен апарат за 14,99 долара, купи и предплатена карта за сто и двайсет минути разговор, която можеше да бъде използвана през следващите деветдесет дни.

Когато излезе с покупките си, беше изненадана от силен вятър. Въпреки греещото слънце, яростна вихрушка метеше улицата, вдигаше мъртвите листа и предизвикваше облаци прах. Тя закри с ръка лицето си, за да се предпази. Облегнат на капака на колата, Габриел я наблюдаваше.

— Чакате ли някого? — запита го тя.

Той размаха една от старите си обувки пред очите й.

— Права сте: имаше бръмбар в подметката ми.

Като баскетболист, хвърли кеца в едно кошче за боклук. Той падна право в отвора.

— Попадение за три точки — възгордя се мъжът.

— Нямат ли край детинщините ви? Можем ли да вървим?

Малко смутен, той вдигна яката на палтото си и сви рамене като хлапак, на когото са се скарали.

Алис седна зад волана и постави опакования пакет от супера, както и платнената си чанта на задната седалка, до дипломатическото куфарче.

— Трябва да намерим начин да отворим куфарчето.

— Аз ще го сторя — решително рече Габриел и закопча колана си.

* * *

За да се отдалечат колкото се може повече от старите си дрехи, натъпкани с подслушвателни устройства, те продължиха няколко километра на север, пресякоха известния с престъпността район Дяволската кухня и стигнаха чак до 48-а улица. Спряха в задънена уличка, която гледаше към обществената градинка, където група деца беряха кестени под надзора на учителката си.

Кварталът беше спокоен. Нямаше туристи, нито движение. Дотолкова, та беше трудно да се повярва, че се намираха в Ню Йорк. Паркираха под пожълтелите листа на клен. Преминавайки през клоните, оранжевите слънчеви лъчи подсилваха усещането за спокойствие.

— Каква ви е идеята за куфарчето? — попита Алис, след като удари спирачката.

— Ще счупим двете ключалки с ножа, който откраднахте. Не изглеждат много солидни.

— Голям мечтател сте — въздъхна тя.

— Може би сте измислили нещо по-добро?

— Не, но вашата идея няма да свърши работа.

— Ще видим! — каза той предизвикателно и се обърна, за да вземе куфарчето от задната седалка.

Тя му даде ножа и като съмняващ се зрител гледаше как той се опитва да вкара острието между челюстите на ключалката. Всичко се оказа напразно. След известно време, Габриел изгуби търпение, ядоса се и пробва да се справи с проблема силово, но ножът се приплъзна и леко одраска дланта му.

— Ох!

— Господи, концентрирайте се малко — нервира се Алис.

Габриел капитулира. Стана сериозен. Видимо нещо го измъчваше.

— Какъв ви е проблемът? — атакува го тя.

— Вие сте.

— Аз ли?

— Преди малко, във вехтошарския магазин, видях белега на корема ви… Какво ви се е случило, кажете?

Изведнъж лицето на Алис потъмня. Тя отвори уста, за да отговори, но обзета от дълбоко отвращение, обърна глава и разтърка клепачите си, въздишайки. Този тип щеше само да й създава проблеми. Отгатна това още в първата секунда…

Когато отново отвори очи, устната й трепереше. Болката се събуди. Спомените прииждаха.

— Кой ви стори това, Алис? — настоя той.

Габриел усети, че се е озовал на минирана територия. Опита се да защити любопитството си.

— Как искате да се измъкнем от тази каша, ако си нямаме доверие?

Алис отпи глътка минерална вода. Нежеланието да се конфронтира с миналото си се стопи.

— Всичко започна през ноември 2010 г. — поде тя. — С убийството на млада учителка, която се наричаше Клара Матюрен…

Спомням си

Преди две години и половина

Година на кръв и ужас

Ново убийство на жена в западната част на Париж

(„Льо Паризиен“, 11 май 2011 г.)

Натали Русел, двайсет и шест годишна стюардеса, беше намерена тази сутрин удушена в дома си на улица „Месоние“ — мирна артерия в 17 район. Младата жена живеела сама и е описана от познатите си като „спокойна личност, без истории около нея, често отсъстваща от жилището си заради своята професия“. Съседът по етаж я срещнал няколко часа преди убийството. „Беше в добро настроение и се радваше, че намерила билети за концерта на Стинг за следващия ден в «Олимпия». Не ми изглеждаше изплашена.“

Според източници, близки до разследването, няколко свидетели твърдят, че са видели мъж да напуска бързо мястото и да изчезва със скутер на три колела, марка „Пиаджо“. Заподозреният е среден на ръст, слаб и строен, с тъмна каска за мотор.

Централната дирекция на криминалната полиция се е заела с разследването. Според първите констатации причината за убийството не е кражба, независимо, че джиесемът на жертвата изглежда е взет.        Това убийство странно напомня престъплението срещу Клара Матюрен, млада учителка от 16 район, жестоко удушена с найлонов чорап през ноември 2010 г. Запитан по този повод, Прокурорът на републиката посочи, че на сегашния етап разследващите проследяват всички версии.

Убийство в западната част на Париж: полицията се съмнява, че действа сериен убиец

(„Льо Паризиен“, 13 май 2011 г.)

Според твърденията на един от разследващите научният анализ показал, че найлоновият чорап, с който е била удушена Натали Русел принадлежал на Клара Матюрен, младата учителка, убита през ноември 2010.

Досега държан в тайна от полицията, този факт установява гибелна връзка между жертвите. Версия, която води разследващите по следите на убиец фетишист, извършващ новото престъпление, използвайки бельо от предишната си жертва. От префектурата на полицията все още отказват да признаят за съществуването на този нов елемент.

Ново убийство на жена в 16 район

(„Льо Паризиен“, 19 август 2011 г.)

Мод Морел, медицинска сестра в Американската болница в Ньой сюр Сен, е убита вчера вечерта в апартамента си на авеню „Малакоф“. Портиерката на сградата е намерила тази сутрин тялото на младата жена, жестоко удушена с чифт чорапи.

Макар че полицията отказва да потвърди официално, можем да допуснем, че престъплението очевидно е свързано с убийствата, извършени през ноември 2010 и през май в 16 и в 17 райони.

Независимо че причината за убийствата остава неясна, разследващите са убедени, че трите жени са познавали достатъчно добре нападателя, за да не се боят от него. Жертвите са намерени вътре в апартаментите, без да има и следа от влизане с взлом. Друго смущаващо обстоятелство: джиесемите на всичките жертви до този момент са неоткриваеми.

Убийствата в западната част на Париж: все по-ясно става, че действа сериен убиец

(„Льо Паризиен“, 20 август 2011 г.)

След жестокото убийство на Мод Морел, медицинската сестра от Американската болница В Ньой сюр Сен, удушена преди три дни, разследващите днес нито за миг не се съмняват за връзката между това престъпление и другите две убийства, извършени в същия периметър от месец ноември 2010 г. насам.

Запитан за евентуалното развихряне на сериен убиец, Прокурорът на републиката беше принуден да признае, че „трите убийства са сходни по метод“. Чорапите, с които беше убита госпожа Морел наистина са принадлежали на Натали Русел, умъртвената миналата пролет стюардеса, а тя самата е била удушена с чорапи на учителката Клара Матюрен.

Този елемент ни принуждава да осмислим отново как се е водило следствието. Всичките случаи са обединени и са поверени на един съдебен следовател. Запитан вчера вечер по време на новините на канал „Франс 2“, министърът на вътрешните работи увери, че „всички човешки и материални средства са и ще бъдат мобилизирани, за да бъде намерен извършителят или извършителите на престъпленията“.

Убийствата в западната част на Париж: арестуван е заподозрян

(„Льо Паризиен“, 21 август 2011 г.)

Шофьор на такси, сериозно заподозрян при разследването на поредицата убийства, извършени от месец ноември насам в красивите квартали на столицата, е арестуван в петък вечерта. Обиск в дома му е довел до намирането на джиесема на Мод Морел, последната жертва.

Шофьорът на такси е освободен!

(„Льо Паризиен“, 21 август 2011 г.)

Мъжът е представил алиби за времето на извършване на всичките престъпления.

Пред разпитващите го полицаи е заявил, че е возил Мод Морел няколко дни преди това и че младата жена просто е забравила телефона си в таксито.

Ново убийство на жена разтърсва западната част на Париж

(„Льо Паризиен“, 9 октомври 2011 г.)

Виржини Андре, разведена банкова служителка, майка на малко момченце, е намерена тази сутрин удушена в апартамента си на авеню „Ваграм“. Тялото е открито от бившия съпруг, които отишъл да вземе тригодишния им син.

Страх обзема града: стотици полицаи издирват убиеца от западната част на Париж

(„Льо Паризиен“, 10 октомври 2011 г.)

Необикновено разследване мобилизира стотици полицаи, хвърлени по следите на убиеца, който за момента няма нито име, нито лице, но който от единайсет месеца тероризира самотни жени, живеещи в 16 и 17 райони.

Каква връзка има между Клара Матюрен, учителка, удушена на 12 ноември 2010, Натали Русел, стюардеса, убита на 10 май 2011, Мод Морел, медицинска сестра, намерена мъртва на 18 август, и Виржини Андре, банкова служителка, убита миналата неделя? Миналото и контактите на младите неженени или разведени жени са изяснени от разследващите, но до този момент те не са намерили сериозна версия.

Четирите престъпления са извършени по един и същи начин. Четирите жертви нямат връзка помежду си, но изглежда са били в близки отношения с убиеца, тъй като са му отворили вратите на апартаментите си.

Тази поредица убийства предизвиква неразбиране и ужас сред жителите на два от районите в столицата. За да успокои населението, префектурата увеличи броя на патрулиращите полицаи и подканва гражданите да сигнализират за всяко сторило им се подозрително поведение.

Спомням си

Преди две години

Париж

21 ноември 2011 г.

Метро „Солферино“, 7 район

Задъхана, изкачвам мъчително стълбите на станцията. Когато стигам горе, усещам че вали. Отварям чадъра си срещу вятъра, за да предотвратя възможността да се обърне. Бременна съм в седмия месец и половина, имам среща в клиниката с Роз-Май, акушерката, която трябва да ме придружава при раждането.

Месец ноември е дълъг мрачен и дъждовен тунел. Този ранен следобед не прави изключение. Забързвам се. Белите фасади на улица „Белшас“ светят под пороя.

Краката ми са подути, гърбът ми е смазан от умора, имам болки при движение. Трудно преживявам наддаването на килограми, което съпровожда бременността. Толкова съм надебеляла, че се налага Пол да ми завързва обувките! Панталоните стягат долната част на корема ми, осъдена съм да нося само рокли. Нощите ми са къси и всеки път, когато искам да стана от леглото, съм принудена да се завъртя на една страна, за да допра нозете си до земята. Най-лошото е, че от няколко дни отново ми се гади и неочаквано ме връхлита умора.

За щастие, разстоянието между изхода на метрото и улица „Лас Казес“ е само двеста метра. За по-малко от пет минути стигам до клиниката. Отварям вратата, обаждам се в приемната и под неодобрителните погледи на другите пациенти си взимам кафе от машината в чакалнята.

Чувствам се изтощена. Коремът ми подскача, сякаш големи мехури се пукат, сякаш отвътре напират малки вълни. Това много забавлява Пол, когато се случва у дома.

Що се отнася до мен, нещата са по-сложни. Бременността е невероятно, магическо състояние, но не успявам да се отпусна. Възбудата ми винаги е придружена от глухо безпокойство, лошо предчувствие и болезнени въпроси: не знам дали ще бъда добра майка, страхувам се за здравето на бебето си, боя се, че няма да се справя…

От една седмица — поне на теория — съм в отпуск по майчинство. Пол изпълни своята част от работата, като подготви стаята за бебето и сложи специалната седалка в колата ми. Аз бях предвидила да свърша много неща — да купя първите дрешки, детска количка, коритце, тоалетни продукти, — но безкрайно отлагах тези проекти за по-късно.

Истината е, че не спрях да работя по разследването. Моето разследване: на четирите удушени в западната част на Париж жени. Групата ми беше натоварена с разкриването на първото убийство, но се провалихме. Оттогава случаят стана много важен и ни се изплъзна. Бях отстранена, но не можех да забравя замръзналите в ужас лица. През цялото време мислех за тях. Натрапчивата идея вреди на бременността ми и ми пречи да се съсредоточа върху утрешния ден. През паметта ми преминават все едни и същи образи, въртят се едни и същи хипотези, губя се в догадки, непрекъснато следвам нишката на събитията.

* * *

Нишката…

Да намеря невидимата нишка, която свързва Клара Матюрен, Натали Русел, Мод Морел и Виржини Андре. Макар все още никой да не я е открил, тя непременно съществува. Между тези четири жени има нещо общо, което до момента се изплъзва на всички разследващи.

Дори на мен.

Най-вече на мен.

Зная, че не мога да забележа нещо очевидно и тази увереност ми вгорчава живота. Ако не го спрем, мъжът ще продължи да убива. Веднъж, два пъти, десет пъти… Той е предпазлив, невидим, неуловим. Не оставя следа, нито отпечатък, нито ДНК. Никой не може да обясни защо четирите жертви са му отворили вратата, без да се боят, в доста късен вечерен час. Не разполагаме с нищо, освен със смътни свидетелски показания за индивид с черна каска и скутер на три колела, каквито има хиляди в района на Париж.

Ново кафе от машината. Става течение, студено е. Ръцете ми обгръщат чашката, търсят малко топлинка. Погледът ми блуждае, за хиляден път връщам в мислите си филма на събитията и си повтарям като мантра навръзването на фактите.

Четири жертви: четири жени, които живеят сами. Три неомъжени и една разведена майка. Един и същи географски периметър. Един и същи начин на действие.

Отдавна вестниците са нарекли престъпника „убиецът, крадец на телефони“. Полицаите също мислеха в началото, че той прибира джиесемите на жертвите си, за да премахне компрометиращи го следи: разговори, филми, снимки… Но тази хипотеза се провали. Наистина смартфоните на втората, а и на третата жертва дълго време останаха неоткрити. Но противно на твърденията на пресата, това не се отнасяше нито за първата, нито за последната жертва. И ако апаратът на стюардесата никога не е бил засечен, този на медицинската сестра просто е бил забравен в такси.

* * *

Гледам собствения си телефон. Свалила съм от компютрите на четирите жертви стотици снимки. Снимки от ежедневието им.

Разглеждам ги и винаги се връщам към Клара Матюрен. Първата жертва, учителката: тази, която като че ли чувствам най-близка. Една от позите особено ме трогва: традиционна снимка на класа, направена през октомври 2010 г., в двора на училището. Всички момиченца и момченца от последното ниво на детската градина в училище „Жолио Кюри“ са се събрали около учителката си. Снимката е пълна с живот. Муцунките на хлапетата ме впечатляват. Някои от тях са много сериозни, докато други се правят на клоуни: лудо се смеят, бъркат си в носа, правят ушички… Сред тях Клара Матюрен се усмихва широко. Тя е красива жена, която изглежда дискретна, с къси руси коси. Носи светлобежов шлифер, а под него елегантен костюм с панталон и квадратен копринен шал „Бърбъри“, като прочутата марка се разпознава ясно. Облекло, което несъмнено обича, тъй като я виждаме с него и на други снимки: на сватбата на нейна приятелка през май 2010 г. в Бретан, при пребиваване в Лондон през август същата година и дори на последната снимка, направена няколко часа преди смъртта й от охранителната камера на улица „Фезандери“. Преминавам от поза на поза, за да открия навсякъде облеклото фетиш: шлифера, костюма и шала „Бърбъри“. Когато се спирам по-дълго на последната фотография, един детайл за първи път ми прави впечатление: шалът е друг. С три пръста увеличавам образа на екрана, за да се уверя. Охранителната камера дава лоша картина, но съм сигурна, че парчето плат е различно.

В деня на смъртта си Клара не е носила любимия си шал.

Усещам леко разтрисане.

Дали става дума за детайл без значение?

Мозъкът ми работи на пълни обороти, опитва се да опрости нещата. Защо Клара Матюрен е сменила шала си през този ден? Може би го е заела на някоя приятелка? Може би го е дала на химическо чистене? Може би го е изгубила?

Може би го е изгубила…

Мод Морел, втората жертва, също беше изгубила нещо: телефона си, който в крайна сметка бе открит в такси. А джиесема на Натали Русел — неизменно вярвахме, че е откраднат, — дали също не го е изгубила?

Изгубен.

Два телефона, един шал…

А Виржини Андре? Какво беше изгубила.

Живота си.

Какво още? Преставам да се занимавам със снимките и избирам номера на Сеймур.

— Здравей, аз съм. Що се отнася до смъртта на Виржини Андре, знаеш ли някъде при разследването да става дума за предмет, който тя да е изгубила наскоро?

— Алис, ти си в отпуск, по дяволите! Занимавай се с очакването на бебето!

Правя се, че не чувам упреците.

— Спомняш ли си или не?

— Не, не знам, Алис. Вече не разследваме този случай.

— Можеш ли да намериш номера на бившия й мъж? Изпрати ми го. Аз самата ще го попитам.

— Добре — въздъхва той.

— Благодаря ти, човече.

Три минути след като затварям, получавам есемес от Сеймур. Звъня на Жан-Марк Андре веднага и оставям съобщение, като го моля да се свърже с мен колкото е възможно по-бързо.

* * *

— Госпожо Шефер! Пак сте дошла пеша — укорява ме Роз-Мей и се блещи насреща ми.

Тя е от остров Реюнион[3], едра жена със силен креолски акцент, която всеки път, когато идвам при нея, ме мъмри като малко детенце.

— Не е така! — казвам и я следвам в една от залите на третия етаж, където води курс по подготовка за раждането.

Моли ме да легна, преглежда ме внимателно, уверява се, че шийката на матката е добре затворена и че няма риск от преждевременно раждане. С удоволствие установява, че бебето се е обърнало и вече не е в седнала поза.

— Главата му е разположена добре надолу и гърбът му е вдясно. Тази поза е идеалната! Дори е започнало по малко да се смъква.

Разполага електродите върху корема ми и започва мониторинга, който регистрира сърдечния ритъм на бебето и маточните контракции.

Чувам как тупа сърцето на сина ми.

Развълнувана съм, очите ми се просълзяват, но в същото време безумен страх стяга гърдите ми. После Роз-Мей ми обяснява какво трябва да правя, когато започна да усещам контракциите; това ще стане вероятно след четири или пет седмици.

— Ако са на всеки десет минути, вземете „Спасфон“ и изчакайте половин час. Премине ли болката, значи тревогата е била фалшива. Ако обаче продължи…

Чувам телефона си, който е в джоба на спортното яке, закачено наблизо. Прекъсвам акушерката, ставам и грабвам джиесема.

— Жан-Марк Андре — обявява гласът в апарата. — Като си прегледах гласовата поща, видях…

— Благодаря, че ми се обадихте, господине. Аз съм капитан Шефер, един от офицерите от полицията, натоварени с разследването на убийството на бившата ви съпруга. Спомняте ли си в дните преди смъртта й тя да е загубила нещо?

— Какво да е загубила?

— Не знам точно. Дреха? Бижу? Портфейл?

— Каква връзка има това с убийството й?

— Може би никаква, но трябва да се проследят всички хипотези. Нищо ли не ви говори история с изгубен предмет?

Той размисля известно време, после казва:

— Да, всъщност…

Спира на средата на изречението. Усещам, че гласът му с обхванат от вълнение, но той се взима в ръце и обяснява:

— Това е една от причините да се скараме последния път, когато тя ми даде сина ми. Разсърдих й се, че е изгубила плюшеното мече на Гаспар, играчка, без която той не можеше да заспи. Виржини твърдеше, че мечето е изчезнало в парка „Монсо“. Каза ми нещо за Бюрото за намерени вещи, но…

Бюрото за намерени вещи…

Усещам как сърцето ми се блъска в гърдите. Чист адреналин.

— Почакайте, господин Андре, искам да съм сигурна, че добре съм ви разбрала: Виржини е ходила в Бюрото за изгубени вещи или е смятала да отиде?

— Каза ми, че вече е ходила и е попълнила формуляр, за да я предупредят, ако открият мечето.

Не мога да повярвам на ушите си.

— Благодаря. Ще ви се обадя, щом науча нещо ново. Измъквам електродите, ставам и се обличам бързо.

— Съжалявам, Роз-Мей, но съм принудена да си тръгна.

— Не. Не говорите сериозно, госпожо Шефер. Във вашето състояние не можете…

Вече съм затворила вратата и се намирам в асансьора. Викам такси по телефона. Чакам в хола и потропвам нервно с крак. Това е моето разследване.

Гордостта ми взема надмощие. Мисля за десетките ченгета, които са проверявали как са прекарвали времето си всички жертви и може би са пропуснали да забележат нещо особено важно.

Нещо, което аз току-що открих…

Улица „Морийон“ 36,

15 район,

точно зад парка „Жорж Брасенс“

Таксито ме оставя пред Бюрото за изгубени вещи: красива сграда от 20-те години на XX век от розови тухли и бял камък. Независимо че Бюрото е подчинено на Префектурата на полицията в Париж, то е административна структура, в която не работят и никога не са стъпвали тук ченгета.

Показвам картата си на пропуска и моля да бъда приета от някой началник. Докато чакам, се оглеждам наоколо. Зад гишетата, десетина служителки посрещат с безразличие хората, които решават да оставят открит на обществено място предмет, както и дошлите да си приберат намереното или да попадат молба за търсене.

— Стефан Далмасо, приятно ми е.

Вдигам глава. Гъсти мустаци, увиснали бузи, кръгли пластмасови очила: началникът на улица „Морийон“ изглежда симпатичен и говори със силен марсилски акцент.

— Алис Шефер, от криминалната бригада.

— Чудесно. Скоро ли ще бъде щастливото събитие? — пита той и гледа към корема ми.

— След месец и половина, може и по-рано.

— Детето прави човека по-благороден! — изрича той и ме кани да го последвам в кабинета му.

Попадам в просторна стая, подредена като малък музей, където са изложени най-впечатляващите предмети, попаднали в Бюрото: Орден на Почетния легион, протеза на крак, човешки череп, парче метал от Световния търговски център в Ню Йорк, урна с праха на котка, сабя на якудза[4] и дори… сватбена рокля.

— Един шофьор на такси я донесе преди няколко години. Возел двойка, която току-що си разменила пръстените. Младоженците се скарали и се разделили, докато пътували в таксито — обяснява Стефан Далмасо.

— Вие ръководите истинска пещера на Али Баба…

— Най-често ни носят портфейли, очила, ключове, телефони и чадъри.

— Впечатляващо — казвам и си поглеждам часовника.

— Моите анекдоти с лопата да ги ринете, но предполагам, че бързате — отгатва той и ме кани да седна. — Е? Каква е причината за посещението ви?

— Работя над случай с убийства. Искам да разбера дали някоя си Виржини Андре е идвала при вас в последно време.

— За да иска какво?

— За да разбере дали не сте открили плюшеното мече на сина й, изгубено в парка „Монсо“.

Седнал на фотьойла с колелца, Далмасо се приближава до бюрото си и пуска компютъра.

— Казвате, Виржини Андре? — пита и суче мустак.

Потвърждавам с кимане. Той записва името на компютъра.

— Не, съжалявам, не сме получавали молба от това лице през последния месец.

— Може би е сигнализирала онлайн или по телефона.

— Щях да я намеря. Всички молби задължително присъстват в нашата база данни. Служителите ни попълват формулярите по електронен път.

— Странно, съпругът й твърди, че е подала молба при вас. Можете ли да проверите за три други лица, ако обичате?

Пиша имената им на настолния тефтер и го обръщам към Далмасо.

Той разчита почерка ми и проверява търсените личности: Клара Матюрен, Натали Русел, Мод Морел.

— Не, и за трите няма нищо.

Усещам огромно разочарование. Необходими са ми няколко секунди, за да осъзная грешката си.

— Добре, толкова по-зле. Благодаря ви за помощта.

Когато ставам, за да си тръгна, усещам леки тласъци и слагам ръка на корема си. Бебето мърда много силно. То напира, сякаш иска да излезе.

— Добре ли сте? — проявява тревога Далмасо. — Искате ли да ви поръчам такси?

— С удоволствие — казвам и сядам отново.

— Клодет! — вика той секретарката си. — Намерете кола за госпожа Шефер.

Строга и сърдита на вид, дребна жена с ужасна рижа прическа се появява в кабинета две минути по-късно и носи чаша с гореща течност.

— Таксито ще е тук всеки момент — заявява тя. — Искате ли малко чай със захар?

Приемам напитката и постепенно се съвземам. Без да разбера защо, женицата ме гледа лошо. Появил се внезапно, един въпрос изведнъж се налага в съзнанието ми.

— Господин Далмасо, забравих да ви попитам: някой от служителите ви притежава ли скутер на три колела?

— Не ми е известно. Това е по-скоро мъжка играчка, нали? А както сама видяхте, повечето от работещите тук са жени.

— Ерик идва с подобно возило — прекъсва ни секретарката.

Гледам Далмасо в очите.

— Кой е Ерик?

— Ерик Вон не е редовен служител. Той работи при нас по време на отпуските, в пиковите периоди или когато болестта на някой от персонала се проточи.

— Тук ли е днес?

— Не, но навярно ще го повикаме за Коледа.

През прозореца на кабинета виждам таксито, което ме чака на дъжда.

— Имате ли адреса му?

— Ще го намерим — уверява ме той и се обръща към секретарката.

Този нов елемент разпалва жарта в мен. Не искам да губя време. Записвам в бележника на Далмасо телефонния си номер и имейла си.

— Моля ви, потърсете периодите, през които Вон е работил за вас през последните две години и ми ги изпратете на електронната поща.

Грабвам листчето с адреса, което ми подава Клодет, затварям вратата след себе си и се вмъквам в колата.

* * *

Вътре в таксито мирише на пот. Радиото дъни до дупка и апаратът вече отчита 10 евро. Давам адреса на шофьора — жилищна сграда на улица „Паран дьо Розан“ в 16 район — и строго му нареждам да намали звука на радиото. Той го увеличава, та се налага да му показвам картата си.

Трескава съм, треперя, обземат ме топли вълни.

Трябва да се успокоя. Разигравам мислено сценарий, построен върху неправдоподобни хипотези, но имам желание да повярвам в тях. Ерик Вон, служител в Бюрото за намерени вещи, използва поста си, за да набелязва следващите жертви. Клара Матюрен, Натали Русел, Мод Морел и Виржини Андре, и четирите са се сблъскали с него, но той не е вкарал молбите им в компютъра на Бюрото. Затова имената им не фигурират там. Успял е да спечели доверието им, да ги накара да говорят, измъкнал е максимум сведения: знае адресите им, както и че живеят сами. След първата среща той изчаква да минат няколко дни, после отива при жертвата си и заявява, че й носи намерения предмет. За тяхно нещастие, четирите жени възприемат като нещо нормално да го пуснат да влезе в домовете им. Човек никога не подозира добрия вестоносец. Изпитват облекчение, че им връща любимия шал, джиесема или плюшеното мече на детето. Отварят вратата, макар че минава 21 часът.

Не, бълнувам. Каква е вероятността това да е истина? Едно на хиляда? Все пак…

Придвижваме се бързо. След като се изкачваме по булевард „Виктор Юго“, колата минава пред болницата „Жорж Помпиду“ и пресича Сена недалече от вратата „Сен Клу“.

Не действай сама…

Знам великолепно, че криминалното разследване не е индивидуална дейност. То е сложна и много специфична процедура, плод на дълга екипна работа. Затова изпитвам силно желание да повикам Сеймур и да му разкажа какво съм открила. Колебая се, след това решавам да почакам и да получа датите, когато Ерик Вон е работил за Бюрото за намерени вещи.

Телефонът ми звъни. Проверявам пощенската кутия. Далмасо ми е изпратил дневното разписание на Вон на Ексел. Кликвам на екрана, но файлът отказва да се отвори.

По дяволите…

— Пристигнахме.

Любезен като тъмничар, шофьорът ме стоварва насред уличка с един изход, потулена между улица „Боало“ и авеню „Моцарт“. Дъждът става все по-силен. Водата се стича във врата ми. Усещам тежестта на бебето, много ниско долу, така че дори ми е трудно да вървя.

Заобиколи.

Сред прилепени една до друга градски къщи и малки кооперации откривам сивеещ блок, който носи номера, даден ми от секретарката. Типична за 70-те години на XX век конструкция: бетонно чудовище, което обезобразява улицата.

Намирам името „Вон“ на таблото и натискам звънеца.

Няма отговор.

На улицата, на мястото, предназначено за мотоциклети, стоят един стар чапи ямаха и скутер с три колела.

Продължавам да звъня и продънвам всички бутони, докато един от живеещите в сградата ми отваря вратата.

Поглеждам на листчето и виждам на кой етаж живее Вон, след това тръгвам по стълбата, без да бързам. Започвам да усещам ритници в корема. Тревожни ритници.

Знам, че извършвам страхотна глупост, но нещо ме кара да продължа. Моето разследване. Не паля осветлението. Изкачвам стъпалата в мрак.

Шести етаж.

Врата на Вон е открехната.

Изваждам пистолета от чантата си и се поздравявам мислено, че съм проявила интуиция и съм го взела със себе си. Стискам дръжката с две ръце.

Усещам че потта се смесва с дъжда, който се стича по гърба ми.

Провиквам се:

— Ерик Вон? Полиция. Влизам.

Блъскам вратата, а пистолетът е здраво закрепен в дланите ми. Напредвам по коридора. Натискам ключа, но електричеството е изключено. Навън дъждът барабани по покрива.

Апартаментът е полупразен. Няма светлина, почти липсват мебели, няколко кашона са оставени на пода в салона. Видимо птичката е отлетяла.

Страхът ми отслабва. Дясната ми ръка пуска пистолета и грабва телефона. Докато набирам номера на Сеймур, усещам нечие присъствие зад себе си. Хвърлям телефона и се обръщам, виждам мъж, чието лице е закрито под каска за мотор.

Отварям уста, за да изкрещя, но преди да издам звук, усещам, че острието на нож се забива в плътта ми.

Острието, което убива сина ми.

Вон нанася удари в корема ми отново и отново.

Краката ми отмаляват и се строполявам на пода.

Чувствам, че той започва да сваля чорапите ми. След това се унасям, понесена от поток омраза и кръв. Последната ми мисъл е за баща ми. По-точно за изречението, което беше татуирал на ръката си:

Най-голямата хитрост на дявола е да ви убеди, че не съществува.[5]

[1] Уйлям Уърдзуърт (1770–1850) е английски поет романтик, през 1843 г. е назначен от кралица Виктория за поет лауреат на Англия. ↑

[2] Куфията е памучна кърпа за глава, която добива популярност, благодарение на палестинския водач Ясер Арафат. ↑

[3] Реюнион е вулканичен остров в Индийския океан от Маскаренските острови, отвъдморски департамент на Франция, население около 600 000 души, главно креоли. ↑

[4] Якудза наричат японските мафиоти ↑

[5] Цитатът е от „Малки поеми в проза“ на Бодлер, вж. Шарл Бодлер, „Цветя на злото. Малки поеми в проза“ превод Кирил Кадийски, издателство „Народна култура“, София, 1991, с. 394. ↑

9
Парк „Ривърсайд“

Вечността е от женски род и в сегашно време.

Емили Дикинсън

Дяволската кухня, Ню Йорк

В наши дни

11:15 ч.

Алис беше свършила да разказва преди една минута. Все още в шок, Габриел мълчеше. Търсеше думи да я утеши, но тъй като се боеше да не каже нещо неуместно, предпочете да не говори.

С насълзени очи младата жена гледаше рояците жълти листа, понесени от вятъра. Грохотът на града й се струваше далечен. Почти можеше да се чуе песента на птиците или бълбукането на фонтана, намиращ се в центъра на градинката. Да съживи миналото пред този непознат мъж беше болезнено, но и действаше катарзисно. Като сеанс при психоаналитик. Изведнъж, появила се от никъде, идеята за нещо очевидно я разтърси.

— Знам как да го отворя! — извика тя и спътникът й подскочи.

Грабна коженото куфарче и го постави на коленете си.

— Две ключалки, подсигурени с двоен трицифрен код — констатира тя.

Наведе се, за да повдигне маншета на ризата му, докато се появи гравираната поредица от цифри:

141197

— Ще се обзаложим ли?

Тя провери комбинацията, след това натисна двете ключалки едновременно. Чу се звучно щракване и куфарчето се отвори.

Празно.

Поне на пръв поглед. Алис намери преграда, затворена с цип. Дръпна го и стигна до двойно дъно, където откри малка бежовожълта чантичка от кожа на алигатор.

Най-после.

С треперещи ръце, успя да се справи с несесера. В специална кутийка, под ластична панделка, откри голяма медицинска спринцовка с игла, с предпазен похлупак накрая.

— Какво е пък това? — попита Габриел.

Без да вади спринцовката от кутията, Алис я разгледа по-отблизо. Вътре в нея имаше светлосиня течност, която блестеше на слънцето.

Лекарство? Или наркотик? Двайсет милиметра неизвестен серум…

Объркана, затвори ципа на преградата. Ако се намираше в Париж, щеше да даде за анализ субстанцията, но тук това не беше възможно.

— За да разберем как действа, трябва да имаме смелостта да си я инжектираме… — отбеляза Габриел.

— Безразсъдството да си я инжектираме — опъна му се Алис.

Той оправи палтото си и сложи ръка пред очите си, за да се скрие от слънцето.

— Има обществен телефон в дъното на улицата — каза той и го показа с пръст. — Ще се опитам да се свържа с приятеля си саксофонист в Токио.

— Окей, ще ви чакам в колата.

Алис проследи с поглед как Габриел се отдалечава до телефонната кабина. Отново усети обезкуражителното чувство, че мозъкът й работи на празен ход, подложен на бомбардировка от въпроси без отговор.

Защо те двамата с Габриел нямаха никакъв спомен за случилото се през последната нощ? По какъв начин се бяха озовали в Сентръл Парк? Чия беше кръвта по блузата й? Откъде се беше сдобила с този пистолет? Защо в пълнителя липсваше един куршум? Кой беше написал на ръката й телефонния номер на хотела? Кой беше разрязал с нож ръката на Габриел? Защо по това куфарче течеше електричество? Какво имаше в спринцовката?

Пороят от въпроси я зашемети.

Алиса в страната на безумието…

Искаше й се да потърси Сеймур, за да разбере дали беше намерил нещо върху охранителните камери в паркинга и на парижките летища, но знаеше, че нейният приятел има нужда от доста повече време, за да стигне до някакви разкрития. Докато чакаше, трябваше сама да поеме инициативата. Да прави това, което умееше най-добре: да разследва.

Да разследва с подръчните й средства.

Патрулна кола се появи на кръстовището и бавно тръгна по улицата. Алис сведе очи и се помоли да не ги засекат. Форд краунът мина покрай нея, без да спре. Предупреждение, което тя не погледна с лека ръка. Беше изминал повече от час, откакто открадна хондата. Собственичката сигурно вече е успяла да се оплаче за кражбата и е дала описанието й на ченгетата, както и номера на колата. Прекалено рисковано беше да остават в нея.

След като взе решение, Алис си събра вещите — задигнатия в кафенето нож, купения телефон, кутията „Убопрофен“, несесера със спринцовката, парчето от блузата, напоено с кръв — и бутна всичко в мешката. Сложи си кобура под мишницата, напъха Глока вътре, след това излезе от колата и остави ключовете на седалката.

Да разследва с подръчни средства.

Какво щеше да направи, ако се намираше в Париж? Първо щеше да потърси следи от пръсти по спринцовката и да ги вкара в Автоматизирания справочник за отпечатъци.

Но какво можеше да стори тук? Докато пресичаше тротоара, за да стигне до Габриел, една необикновена идея се роди в главата й.

— Успях да се свържа с Кени — обяви той, широко усмихнат. — Ако ни е необходимо, приятелят ми е съгласен да ни предостави апартамента си в Астория, в квартала Куинс. Не е много близо, но все пак е нещо.

— Хайде, Кийн, да вървим! Достатъчно време изгубихме. Надявам се, че обичате да се движите пеша, тъй като изоставяме колата.

— А къде отиваме?

Тя се усмихна.

— На място, което трябва да ви хареса, тъй като сте запазили детската си душа.

— Няма ли да ми кажете нещо повече?

— Коледа наближава, Габриел. Ще ви заведа да си купим играчки.

10
Отпечатъци

Вашият враг е най-добрият ви учител.

Лаодзъ

Алис и Габриел се промушваха сред туристите в преддверието на петдесететажния небостъргач Дженерал Мотърс Билдинг, на ъгъла на Пето авеню и 59-а улица.

Облечени като оловни войници, двамата портиери на магазина за играчки „ФАО Шварц“[1] посрещаха широко усмихнати посетителите на тази стара нюйоркска институция.

В най-големия магазин за играчки в Манхатън тълпата вече беше значителна. Почти напълно предназначен за плюшени зверчета, партерът представляваше нещо като шапито на цирк с животни в естествена големина: ревящ лъв, тигър, който прескача пламтящ кръг, слон, на чийто гръб са се качили маймуни с униформи на лакеи. По-нататък беше отделено пространство, което възпроизвеждаше интериора на детско отделение в болница. Облечени като медицински сестри, продавачки носеха на ръце бузести кукли, които страшно приличаха на истински бебета.

— Ще ми кажете ли най-после какво търсим тук? — рече Габриел.

Алис не му отговори и се качи на ескалатора. Докато младата жена преминаваше през етажа с бързи крачки, джазменът с любопитство разглеждаше всичко и се радваше на децата. Хлапетата подскачаха по клавишите на огромно пиано, оставено на пода, други молеха родителите си да ги снимат редом с героите от „Междузвездни войни“, измайсторени от кубчета „Лего“ и високи по два метра. Трети оживено следяха куклен театър от типа на „Мъпет Шоу“.

Следвайки плътно Алис, Габриел надничаше по щандовете, сякаш се връщаше в детството си: динозаври, пъзели „Равенсбургер“ от пет хиляди части, конструктори „Плеймобил“ малки металически коли, електрически влакчета, писти за автомобилчета.

Истински рай за малчуганите.

На щандовете за карнавални облекла той пробва фалшиви мустаци а ла актьора Граучо Макс, нагизди се с шапката на Индиана Джоунс и последва Алис в отделението за наука и образование. Напълно концентрирана, полицайката търпеливо разглеждаше кутиите с игрите: микроскопи, телескопи, куфарчета за химици, пластмасови скелети с отделни органи, които да се монтират на подходящите места и какво ли още не.

— Ако намерите камшик…

Тя повдигна глава и съзря смешните му одежди с изумление.

— Няма ли да престанете да се правите на палячо, Кийн?

— Как мога да ви помогна?

— Откажете се — попари ентусиазма му тя.

Обиден, той се отдалечи, но след няколко мига се върна.

— Готов съм да се обзаложа, че това е, което търсите — рече и й показа картонена кутия, илюстрирана със снимка от популярна телевизионна поредица.

Отначало тя погледна разсеяно играчката, която той й подаде — Ти също си експерт, ръководство за работата на научната полиция, 29,99 долара, — след това вдигна капака, за да види съдържанието: жълт свитък, показващ местопрестъплението, лупа, детективска карта, лейкопласт, гипс за следи от стъпки, специални торбички за вземане на проби, черна пудра и магнитна четка за отпечатъци от пръсти.

— Точно това ни трябва — призна тя учудена.

За да плати покупката, Алис се нареди на дълга опашка на първия етаж. Едва когато слезе с асансьора на партера, намери Габриел. Той беше заменил шапката на Индиана Джоунс с цилиндъра на фокусника Мандрейк. Обгърнат в черна пелерина, печелеше симпатиите на публика от хлапета на не повече от шест години. Алис го наблюдава няколко минути смутена, но и очарована от този странен мъж. Умело и с очевидно удоволствие, той вадеше от шапката си какви ли не плюшени животинчета: зайчета, кълвачи, котета, таралежи, тигър бебе…

Благосклонният й поглед бързо се втвърди. Присъствието на деца все още беше трудно поносимо за нея, подсещаше я, че никога няма да подаде биберона на собствения си син, че никога няма да го заведе на училище, на футбол или на джудо, никога няма да го научи да се защитава или да се бие с някого.

Тя няколко пъти премигна, за да спре сълзите, които напираха в очите й и се приближи към Габриел.

— Престанете да играете клоунада, Кийн! — нареди му и го дръпна за ръката. — Трябва да ви припомня, че полицията е по петите ни.

С широк жест „фокусникът“ свали плаща си и върна цилиндъра на щанда.

— Мандрейк ви поздравява! — поклони се той, изпратен от смеховете и аплодисментите на хлапетата.

* * *

Разположен на „Медисън авеню“ зад катедралата „Свети Патрик“, „Перголезе Кафе“ беше един от най-старите ресторанти в Манхатън. С масите по поръчка от „Формика“ и седалките от зелена кожа, той сякаш беше продукт на 60-те години на XX век. Макар на външен вид да не беше нищо особено, заведението привличаше многобройни клиенти, любители на хрупкави салати, вкусни хамбургери, яйца „Бенедикт“[2] и пастърма със сос от трюфели.

Старият собственик Паоло Манкузо сервира лично поръчката, която направиха младата жена с френски акцент и спътникът й: два хотдога със салата от раци, две пликчета с домашно пържени картофи и две бутилки бира „Будвайзер“.

Щом им донесоха храната, Габриел се нахвърли на нея и изгълта пълна шепа пържени картофи: хрупкави и добре посолени.

Седнала срещу него Алис се задоволи с няколко залъка от своя сандвич преди да разтреби масата. Тя постави мешката и я отвори, за да извади кутийката, намерена в куфарчето. С книжна салфетка, внимателно освободи спринцовката от кожената ивица и се захвана за работа.

След като разкъса амбалажа на кутията с инструменти на научната полиция, тя подготви пудрата, четката и една торбичка.

— Осъзнавате ли, че това са просто играчки? — отбеляза джазменът.

— Ще са напълно достатъчни.

Алис си избърса ръцете с мокра кърпичка и провери качеството на всеки от компонентите. Черната пудра, която се състоеше от въглерод и фини железни частици щеше да бъде от полза. Тя потопи края на четката в малкото шишенце с пудрата и намаза спринцовката. Пудрата се залепи за аминокиселините, оставени от порите на кожата, която е била в контакт с повърхността на предмета и постепенно откри няколко ясни отпечатъци. Алис почука по медицинския уред с нокът, за да свали остатъците от пудрата. Разгледа всяка от следите, които видимо бяха пресни. Една от тях особено се открояваше: почти пълен отпечатък на показалец или на среден пръст.

— Откъснете ми парче скоч — помоли тя.

Габриел грабна рулото.

— Такава големина ли?

— Малко по-дълго. И внимавайте да не изцапате лепкавата страна!

Тя взе лейкопласта и покри отпечатъка, като внимаваше да не позволява да прониква въздух. След това отлепи скоча, грабна рекламната поставка, на която беше сложена чашата й с бира, обърна я и допря ивицата върху чистата картонена повърхност. Силно натисна с палец, за да се отбележи следата.

Когато измъкна лейкопласта, върху бялата страна на поставката за бира се открои ясен и черен отпечатък. Алис присви очи, за да разгледа добре преплитанията на браздите. Линиите и надсложените върху тях издължени части образуваха един и същи нетипичен мотив: отпечатъци във формата на дъгов свод, прекъснати от малък белег, приличащ на кръст.

Тя показа резултата на Габриел и доволна пъхна поставката в найлонова торбичка.

— Съгласен съм, че това е много красиво — рече той, — но за какво ще ни послужи? Трябва да сканираме отпечатъка и да го вкараме в база данни, нали?

Алис хапна няколко картофчета и изрече мислите си гласно:

— Апартаментът на приятеля ви в Куинс…

— Вероятно там ще намерим компютър и връзка с интернет.

— Интернет може би. Но дали разполага с такава джаджа, вероятно има портативен компютър, който е взел със себе си в Токио. Така че не разчитайте особено…

Разочарованието се изписа на лицето на младата жена.

— Как ще стигнем дотам? Такси, метро, влак…

Габриел вдигна поглед.

На стената над масата, сред многобройните снимки на знаменитости, увековечили се в компанията на собственика, забеляза стар план на града, прикрепен с габърчета върху коркова поставка.

— Намираме се близо до Централна гара — рече той и посочи с пръст на картата.

Централна гара. Алис помнеше тази огромна гара, която Сеймур й показа при едно от посещенията им в Ню Йорк. Колегата й я заведе да похапнат стриди и норвежки омари в „Ойстер Бар“, прочутия ресторант за морски дарове, който бе разположен в голяма сводеста зала в подземния етаж. Припомняйки си за това посещение, неочаквана идея се появи в главата й. Тя погледна плана. Габриел беше прав: Централна гара беше през две жилищни карета от ресторанта.

— Да вървим! — решително рече тя и стана.

— Още сега ли? Няма ли да похапнем десерт? Видяхте ли кексчетата им?

— Вбесявате ме, Кийн.

* * *

Влязоха в гарата през входа, разположен на ъгъла на „Парк Авеню“ и 42-а улица и се озоваха в огромно помещение, където бяха разположени гишетата и автоматите за билети.

В центъра, над информацията, се намираше прочутият часовник, под който от сто години си определяха срещи влюбените.

Макар че не беше тук, за да се прави на туристка, Алис не можа да се въздържи и бе възхитена от гледката.

Няма съмнение, че не може да се сравни със Северната гара или със Сен Лазар — помисли си младата жена и вдигна глава. Нежна и успокояваща есенна светлина преминаваше през големите витражи, оцветяващи помещението в жълти и кафеникави тонове.

Под огромния свод, на почти четиридесет метра височина, изписаните на тавана хиляди звезди създаваха впечатлението, че човек е попаднал в незабравима нощ. Оттук Кари Грант бягаше към Чикаго във филма „Север-северозапад“ на режисьора Алфред Хичкок, тук Робърт де Ниро срещна Мерил Стрийп в „Да се влюбиш“ на Улу Грозбард.

— Последвайте ме — нареди тя достатъчно високо, за да надвика шума наоколо.

Алис се смеси с тълпата, за да се изкачи по стъпалата, които водеха до балкона и до главния терминал. Оттук, от първия етаж, се разкриваше панорама към цялата гара, която отвисоко изглеждаше още по-огромна.

В този величествен кадър, почти под открито небе, голяма компютърна фирма беше разположила един от магазините си. Алис се промъкна между рафтовете от светло дърво, върху които бяха разположени водещите продукти на фирмата: телефони, уокмени, компютри, таблети. Макар и подсигурени срещу кражба, повечето продукти бяха на свободен достъп. Клиентите — предимно туристи — си проверяваха пощата, сърфираха в интернет или слушаха музика от високотехнологични каски.

Трябваше да се действа бързо: навсякъде имаше полицаи и агенти по сигурността. Алис внимаваше да не бъде заловена от десетките продавачи, облечени с червени фланелки, които шетаха из магазина, и се приближи до една от масите за демонстрации.

Подаде чантата си на Габриел.

— Извадете ми бирената подложка — нареди тя.

Докато той изпълняваше поръчката, Алис се добра до лаптоп „Макбук Про“, какъвто притежаваше в дома си. С едно натискане на клавиш активира програма, която задействаше разположената горе, в центъра на устройството камера, след това взе подложката, подадена й от Габриел. Застана пред екрана и направи няколко снимки на отпечатъка. Благодарение на програмата за ретуширане регулира контраста и светлината, за да получи възможно най-добрата фотография, след това влезе в пощата си.

— Ще отидете ли да купите билети? — предложи тя.

Изчака Габриел да се отдалечи към автоматите за билети и започна да пише писмо на Сеймур. Пръстите й бързо се движеха по клавиатурата.

До: Сеймур Ломбар

Тема: Помощ

От: Алис Шефер

Сеймур,

Повече от всякога имам нужда от помощта ти. Ще се опитам да ти се обадя след по-малко от час, но дотогава ти трябва да побързаш с разследването.

1. Имаш ли достъп до охранителните камери от паркинга и от летищата?

2. Намери ли колата ми? Проследи ли джиесема ми? Провери ли какви са последните манипулации по банковата ми сметка?

3. Научи ли нещо за Габриел Кийн?

4. Изпращам ти прикачен файл със снимката на отпечатък от пръсти. Можеш ли бързо да го провериш в електронната картотека?

Разчитам на теб.

Твоя приятелка,

Алис

[1] „ФАО Шварц“ е верига магазини за играчки, създадена през 1870 г. в Ню Йорк от германския имигрант Фредерик Август Ото Шварц. ↑

[2] Яйца със сос и шунка. ↑

11
Малкият Египет

Мога да се грижа за хората, само когато си тръгнат.

Дидие ван Коелер[1]

Есенната светлина щедро къпеше пространството на гарата.

Алис и Габриел напуснаха слънчевия площад, за да се смесят с клиентите на пазара, разположен под металическите структури на надземното метро. Двойката се качи на влака от Централна гара до „Лексингтън Авеню“, след това взе местната мотриса до булевард „Астория“. Пътуването продължи двайсетина минути, но смяната на пейзажа беше пълна. Малки традиционни тухлени постройки се появиха вместо небостъргачите от стъкло и стомана, докато енергията и трескавият живот в Манхатън отстъпиха пред свежестта на почти провинциалното битие.

Въздухът беше наситен с изящни миризми на зехтин, на стрит чесън и на свежа мента. Щандовете преливаха от калмари и от печени октоподи, от мусака, от сувлаки, от баклави, от лозови листа и от кифлички със сирене фета. Апетитни специалитети, които не оставяха никакво съмнение: „Астория“ беше историческият гръцки квартал на Ню Йорк.

— Поне знаете ли точния адрес? — попита Алис, като видя, че Габриел се двоуми в каква посока да поемат.

— Идвал съм тук само един или два пъти — защити се джазменът. — Спомням си, че прозорците на апартамента гледаха към „Стейнуей Стрийт“[2].

— Име на улица, точно като за музикант — оживи се Алис.

Разпитаха един старец, който приготвяше телешки шишчета върху дафинови листа и ги печеше на мангал.

Следвайки указанията му, преминаха по дълга артерия, оградена с дървета и опрени една до друга къщи, които напомняха за някои квартали на Лондон. След това тръгнаха по оживена търговска улица. В космополитна атмосфера хармонично съжителстваха гръцки таверни, деликатесни вегетариански ресторантчета, сергии за кебап, японски барчета за суши и корейски бакалии. Истински гастрономически врящ котел, концентриран около няколко карета къщи.

Когато стигнаха до „Стейнуей Стрийт“, границите отново се бяха преместили. Този път от другата страна на Средиземноморието, и по-точно към Северна Африка.

— От няколко години хората наричат квартала Малкия Египет или Малкото Мароко — уточни Габриел.

Действително, с повечко въображение, човек лесно можеше да се чувства телепортиран сред арабския свят, посред някои сук[3] в Кайро или в Маракеш. Пленителна миризма на мед и на таджин[4] се носеше по цялата улица, а в тази част на квартала баровете за пушене на наргиле бяха много повече от гръцките таверни. Преминаха покрай джамия в златни тонове, покрай месарница за халал[5], покрай книжарница за религиозна литература. В разговорите арабският и английският се смесваха почти естествено.

— Мисля, че е тук — каза Габриел, когато се озоваха пред браунстон[6] със светла фасада и вертикално повдигаеми прозорци, която бе разположена над дюкянчето на един бръснар.

Достъпът до сградата не беше защитен от електронно устройство. Нямаше асансьор. Те бързо се качиха по стълбите, спряха на третия етаж, за да вземат ключовете от собственичката на къщата госпожа Шаух, предупредена по телефона от Кени.

— Изглежда шикозно, нали? — рече Габриел, след като влезе в жилището.

Ергенският апартамент на Кени представляваше просторен мезонет, укрепен от метални греди. Алис на свой ред проникна вътре, разгледа тухлените стени, високия таван, бетонния под и изпита възторг пред големия прозорец, който предлагаше хипнотизираща гледка към Хъдзън.

Известно време тя се отдаде на съзерцание на реката, после хвърли чантата си върху голяма маса от масивен дъб, заобиколена от пейка от излъскан метал и два различни фотьойла.

— Мъртва съм — изплака и се строполи на един от столовете.

— Знаете ли какво? Ще ви приготвя банята! — предложи Габриел.

— Моля? Не, не си правете труда. Имаме други задачи…

Глух за протеста й, джазменът вече изчезна на другия етаж.

Алис въздъхна и остана дълго неподвижна, заровена във възглавниците. Умората изведнъж я налегна. Трябваха й няколко минути, за да се отърси от стреса и от физическите усилия, изразходвани след невероятното й събуждане в парка. Когато се почувства по-добре, тя стана и започна да търси чайник из долапите в кухнята. Сложи вода да кипне и докато чакаше, се върна в салона, машинално разгледа заглавията на книгите в библиотеката (Хари Крюз[7], Хънтър Томпсън[8], Треванян[9]), списанията, оставени върху ниската масичка, абстрактните и минималистични картини, закачени на стената.

Светло и просторно, помещението се къпеше в минерални тонове, разпиляващи хиляди нюанси на сивото и бежовото. Очертаваше се добър компромис между индустриалния стил и шведската дървения. Близостта на реката, аскетичната и стилна декорация, нежната светлина допринасяха да се създаде защитната атмосфера на пашкул.

Тя потърси с очи компютър или телефон.

Не намери нищо.

В някаква купичка откри ключ за кола, закачен на ключодържател, украсен с бягащ посребрен кон.

Мустанг ли? — запита се и грабна ключа.

Като се върна в кухнята, зърна в едно чекмедже японски зелен чай, смесен със зърна изпечен ориз. Приготви си чаша. Напитката беше оригинална — свежият аромат на зеления чай контрастираше с миризмата на лешник и на ориз, — но не можеше да се пие. Тя хвърли съдържанието на чайника в мивката, след това отвори стъклената врата на шкафа за вино, който се намираше до хладилника. Видимо, техният домакин беше любител на добрите бутилки. Освен четири шишета калифорнийско пино ноар, той колекционираше прочути френски вина. Благодарение на баща си, Алис имаше добри познания по енология. Тя забеляза „Шато-Марго 2000“ „Шевал блан 2006“, „Монроз 2005“… Щеше да отвори каберне-совиньона от Сен Естеф, когато зърна бутилка бургундско „Ла Таш“ от района Романе-Конти. Безценна бутилка, от каквато не беше вкусвала никога. Отхвърли всички рационални причини, за да не опита амброзията, отвори шишето и си сипа голяма чаша, която разгледа внимателно на светлината, преди да я доближи до устата си. Хубав тъмночервен цвят, силна миризма с оттенък на рози, от алени и шоколадови гроздови зърна.

Имам нужда от това, повече отколкото от чаша чай!

Тя изпи глътка бургундско и щедро оцени плодовите нюанси. Виното погали небцето й и затопли корема й. Изпразни чашата и без да се бави си сипа отново.

— Ако решите да си направите труда, банята ви е готова — обяви тържествено Габриел от мецанина.

— Да ви сипя ли една чаша?

— Какво? Отворила сте бутилка? — обезпокои се той и бързо се спусна по спираловидната стълба.

Погледна скъпоценната течност и се разгневи.

— Нямате съвест, госпожо Сан Жен[10]? Знаете ли колко струва това вино?

— О, стига, Кийн, запазете за себе си педагогическите уроци!

— Странен начин сте избрала, за да се отблагодарите на приятеля ми за неговото гостоприемство! — не се предаде той.

— Казах ви, спрете се! Ще платя тъпото вино!

— С какво? С полицейската си заплата ли?

— Разбира се! Впрочем знаете ли дали вашият приятел има кола?

— Кени разполага с една стара бракма, да. Мисля, че я е спечелил на покер.

— Известно ли ви е къде се намира тя?

— Не.

Обзет от внезапно прозрение, Габриел премина през стаята и се наведе през един от прозорците, който гледаше към двор, покрит с чакъл. Десетки коли бяха паркирани около бетонирано островче сред двора. Той присви очи, за да прецени различните модели.

— Може би е тази — рече и посочи бяло спортно шелби, украсено с две сини ивици.

— Е, добре, отидете да проверите — отпрати го тя и му хвърли ключовете.

Той се възпротиви:

— Стига сте ми давали заповеди! Не съм един от подчинените ви!

— Побързайте, Кийн, наистина имаме нужда от автомобил.

— А вие се изкъпете, драга, наистина имате нужда да се отпуснете.

Тя повиши тон:

— Никога вече не ме наричайте др…

Не успя да завърши изречението: Кийн излезе и затвори вратата след себе си.

* * *

На горния етаж банята се намираше редом с модерна спалня, почти както в хубав хотел. Алис седна на леглото и отвори платнената чанта. Извади кутията с телефона и махна опаковката. Откри джиесем, зареждащо устройство, слушалки хендс фрий, както и упътване за употреба. Намери и карта със серийния номер на апарата.

Тя включи телефона. На екрана се появи иконка, определяща кредит от десет минути. Натисна копчето за повикване, набра предписания й номер; гласова поща, която я прикани да вкара серийния номер на джиесема.

Справи се със задачата си. Металическият глас на телефонния секретар й нареди да въведе кода на зоната, в която смяташе да използва телефона. Като си припомни думите на Габриел, тя набра 212, кода на Ню Йорк. Почти незабавно й изпратиха на есемес телефонен номер. След като апаратът беше активиран, й оставаше само да впише номера на предплатената карта, което веднага й осигури сто и двайсет минути връзка.

Тя използва кредита си, като се обади на Сеймур, но попадна на телефонния му секретар.

— Щом можеш, ми звънни на този номер, Сеймур. Наистина имам нужда от помощ. Побързай, моля те.

* * *

След това Алис отиде в банята, разделена от спалнята с тънка стъклена преграда. Помещението беше декорирано в стил ретро, който напомняше за 50-те години на XX век: под с мозайка от черни и бели плочки, чугунена вана на медени крачета, старинна мивка, керамични кранчета за топла и студена вода, дървени шкафчета, украсени с релефни орнаменти.

Кийн си беше удържал на думата: под огромен облак от пяна я чакаше топла баня, парфюмирана с лавандула.

Колко странен тип…

Алис се съблече пред голямо подвижно огледало с рамка от ковано желязо и се потопи във водата. Топлината раздвижи кръвообращението й и събуди порите на кожата. Мускулите й се отпуснаха, болките при движение затихнаха. Младата жена дишаше с пълни гърди. Имаше приятното чувство, че е понесена от пареща и благотворна вълна, така че за няколко секунди напълно се отдаде на сладострастното отпускане.

След това спря да диша и потопи главата си под водата.

Алкохолът, който премина в кръвта й, и температурата на банята предизвикваха у нея сънливост и леност. Противоречиви мисли се блъскаха в съзнанието й. Загубата на паметта я тормозеше. За пореден път, Алис се опита да възстанови събитията от предишната вечер. Отново се появи черната дупка, която поглъщаше спомените й. В началото частите от пъзела се нареждаха лесно: баровете, коктейлите, приятелките, паркингът на авеню „Франклин Рузвелт“. После отиването й до колата. Синкавото изкуствено осветление в подземието. Тя се чувства скапана, залита. Вижда ясно как отваря вратата на малкото ауди и сяда зад волана… До нея има някой! Сега й идва наум. Едно лице, което внезапно изплува от сянката. Мъж. Пробва да различи чертите му, но те изчезват в седефената мъгла.

Изведнъж потокът от спомени я повлича назад във времето, понесен от река, чийто извор е в центъра на болката.

Спомням си…

Преди две години

Спомням си.

Или по-скоро — представям си.

21 ноември 2011 г.

Дъждовен късен следобед в медицинския кабинет на съпруга ми. Поредният преглед е прекъснат от телефонно обаждане:

„Доктор Пол Малори? Търся ви от гръдната хирургия на болницата «Отел Дийо». Докараха съпругата ви при нас. Състоянието й е тежко и…“

* * *

Изпаднал в паника, Пол грабва палтото си, обяснява накратко на секретарката си и бързо напуска кабинета. Отправя се към старата си кола алфа ромео джулиета, спряна както всеки ден наполовина на тротоара пред сградата на Агенцията за недвижими имоти. Съобщението за глоба, което той всекидневно получава за неправилно паркиране, е подгизнало от дъжда. Запалва автомобила, обикаля площада и тръгва по улица „Бак“.

Вече пада мрак. Този мръсен есенен ден ви кара да намразите Париж, обхванат от метастази ад, замърсен, свръхнаселен, потънал в кал и тъга. Булевард „Сен Жермен“, колите се движат бавно. Пол избърсва с ръкав изпаренията, които се натрупват по предното стъкло на алфа ромеото.

Алис, бебето… Кажете ми, че това не е вярно.

Откакто е научил, че ще става баща, не може да си намери място от гордост. Непрекъснато мисли за бъдещето: бибероните, разходките в Люксембургската градина, пясъчните замъци по плажа, първия учебен ден, футболните мачове неделя сутрин… поредица от мигове, които преминават през съзнанието му.

Той се опитва да отхвърли гибелните мисли и да запази спокойствие, но чувството е много силно и тялото му се разтърсва от ридания. Гневът се смесва с болката. Плаче като дете. Спрян от червен светофар, гневно удря с юмрук волана. В главата му все още звучат думите на лекаря, който описва ужасяващата действителност: „Няма да скрия от вас, че нещата са сериозни, докторе: нападение с остро оръжие, удари с нож в корема…“

Светва зеленото. Той потегля веднага и извива рязко волана, за да изпревари колоната от автобуси. Пита се как това е могло да се случи. Защо съпругата му, с която обядваха в кафене на улица „Гюисард“, е намерена намушкана с нож в гнусен апартамент в западната част на Париж, след като тя трябваше да прекара следобеда с акушерка, за да се подготви за раждането?

Образите отново преминават през главата му: Алис потънала в локва кръв, екипът на Бърза помощ, който идва спешно, дежурният в колата лекар, който прави първите констатации: „Нестабилен пациент, увеличено систолично налягане, пулс 100 удара в минута, помътнели еклери на очите. Ще извършим интубация[11] и ще включим венозен катетър.“

Пол е пуснал фаровете, изпреварва две таксита и се готви да завие наляво. Само че булевард „Сен Мишел“ е блокиран от ченгета заради някаква манифестация. Той стиска челюсти с все сила.

По дяволите, не може да е вярно!

Смъква прозореца на колата, за да говори с полицаите, опитва се да си прокара път, но се сблъсква с неотзивчивостта им и потегля нервно, като не забравя да ги напсува.

Гневният клаксон на някакъв автобус го посреща на булевард „Сен Жермен“ по който той завива, без да даде мигач.

Трябва да се успокои. Да мобилизира цялата си енергия, за да спаси жена си. Да намери лекар, способен да твори чудеса. Мислено се пита дали познава някой колега в „Отел Дийо“.

Може би Пралаворио? Не, той работи в „Биша“. Журден? Ще го намери в института „Кошен“, а той притежава огромен списък с големи светила. Трябва непременно да му се обади.

Търси телефона си в палтото, оставено на задната седалка, но апаратът остава неоткриваем.

Старата алфа ромео попада в тесния коридор на улица „Бернардинки“ и поема край Архиепископския дворец, по „моста на влюбените“ покрит по обичая с хиляди катинари, които светят в тъмното.

Пол присвива очи, запалва плафониерата и накрая открива джиесема, който е паднал на пода. Държейки с една ръка волана, се навежда, за да го вдигне. Когато се изправя е осветен от фар и забелязва ужасен, че някакъв мотор се насочва към него, независимо че мостът е с еднопосочно движение. Много е късно, за да удари спирачките. Пол завива рязко, за да избегне катастрофата. Алфа Ромеото залита надясно, качва се на тротоара, блъска се в електрическия стълб с все сила и след това се забива в металическата ограда на моста.

Пол е вече мъртъв, когато колата пада в Сена.

* * *

Спомням си,

че в този ден —

на 21 октомври 2011 г. —

от надменност, от суета, от заслепление

убих бебето си

и убих своя съпруг.

[1] Дидие ван Коелер е френски писател, роден през 1960 г. Цитатът е от романа му „Риби на любовта“ (издаден през 1984 г.), получил наградата „Роже Нимие“. ↑

[2] „Стейнуей“ е сред най-известните марки пиана. ↑

[3] Сук е арабски пазар. ↑

[4] Таджинът е популярно близкоизточно ястие. ↑

[5] Халал е храна, разрешена от исляма. ↑

[6] Браунстонът е стара сграда със стълби отпред, с метални перила и приземен етаж. ↑

[7] Хари Крюз (1935–2012) е американски писател, романист и есеист. ↑

[8] Хънтър Томпсън (1937–2005) е американски журналист и писател, който се нарежда сред легендите на американската журналистика; в литературата става известен с автобиографичния си роман „Страх и омраза в Лас Вегас“. ↑

[9] Треванян е псевдоним на д-р Родни Уилям Уитакър (1931–2005), американски писател, известен с трилърите си и с документалните книги. ↑

[10] Госпожа Сан Жен (госпожа Безсрамна) е героиня от история, свързана с една от любимките на Наполеон; Парашкев Хаджиев създава оперета на тази тема. ↑

[11] Интубация означава въвеждане на тръба в трахеята на пациента за изкуствено обдишване. ↑

12
Фрий джаз[1]

Животът е война.

Сенека[2]

Затоплена и отнесена от водата, на Алис й беше необходимо много време, за да чуе телефонния звън. Младата жена рязко се измъкна от замайването. Загърна се в голяма кърпа и отиде до джиесема.

— Шефер — обади се тя.

— Алис? Аз съм.

— Сеймур, най-после!

— Добре ли си?

— Да, но имам нужда от информацията ти, за да продължа напред. Намерили нещо?

— Получих отпечатъка. Добра работа. Мисля, че ще постигнем резултат. Натоварих Савиньон. Той ще го въведе в електронната картотека. Ще имаме отговор след половин час.

— Окей. Ще ми кажеш ли други новини? Какво стана с охранителните камери на паркинга?

— Отидох до „Франклин Рузвелт“ и прегледах записите, но нищо съществено не се вижда. Колата ти влиза в помещението в 20:12 и излиза в 0:17.

— Успя ли да ме видиш?

— Не, трудно е да се различи фигура…

Лош късмет!

— Сама ли съм, когато излизам? Аз ли карам?

— Не може да се каже със сигурност. Камерата показва каросерията, но кабината е потънала в полумрак.

— По дяволите, не може да бъде вярно! Опита ли се да изчистиш изображението?

— Разбира се, но не се вижда нищо. Трябва веднага да те предупредя, че не постигнах успех и на летищата. Без явно престъпление или съдебна поръчка не е възможно да се стигне до техните база данни и записи от камери. Щеше да е по-лесно, ако предупредим Тайландие…

— В никакъв случай. Разпита ли приятелките ми?

— Да, и трите. Много си пила, Алис. Те са се разтревожили за теб. Малика и Карин са предложили да те изпратят, но ти не си искала да чуеш нищо…

— Кажи ми, че все пак си научил нещо, Сеймур…

— Да, запазих най-доброто за края. Сама ли си?

— Да, защо?

— Заради приятелчето ти, Габриел Кийн. Кастели провери всичко за него. Няма следи — никъде — от джазов пианист с такова име.

— Не съм казала, че той е Рей Чарлз или Мишел Льогран. Ако има посветена публика, изглежда нормално да…

— Слушай, познаваш Кастели. Той е най-добрият криминалист при нас. Каквото и да имаше, щеше да го открие, известно ти е. Но няма нищо. Нищичко! Съществуват десетки мъже Габриел Кийн, но не и музикант с такова име, нито в интернет, нито сред джазмените аматьори. И седни, тъй като това не е най-интересното…

Сеймур не довърши, сякаш за да подсили ефекта.

Давай, дявол да го вземе!

— Ти ми рече, че по негово твърдение е свирил на сцената на клуба „Браун Шугър“ в Дъблин вчера вечерта? — попита Сеймур.

— Така ми каза.

— Не е вярно. Кастели се свърза със собственика на заведението: вчера в „Браун Шугър“ вечерта е била посветена на салса, мамбо и ча-ча. Единствените, качили се на сцената, са били музикантите от голям кубински оркестър, пристигнал същата сутрин от Хавана.

Изумена, Алис трудно възприе информацията. Тя търсеше в съзнанието си обяснения, за да защити Габриел: може би той използваше сценичен псевдоним? Може би беше част от група? Може би…

— Не знам кой е този тип — поде отново Сеймур. — Ще продължа да търся, но докато открием истинската му идентичност, пази се от него.

Тя затвори и няколко секунди остана неподвижна. Не, хипотезите й се проваляха. Беше се оплела като истинска дебютантка. Не прояви необходимото подозрение, а Кийн я е лъгал от самото начало на познанството им.

Но защо?

Облече се стремително и събра нещата си в чантата. Сега усети страхът да я обладава. С тръпнещо сърце, слезе по стълбите, с пистолет в ръка.

— Кийн? — извика и мина през стаята.

Придвижи се внимателно до кухнята, стискайки дръжката на оръжието. Нищо, апартаментът беше празен.

На масата, до бутилката вино, откри бележка, надраскана на гърба на пощенски плик:

Алис,

Намерих колата, но резервоарът беше почти празен.

Отивам да го напълня.

Ще ви чакам в бара с наргилетата от другата страна

на улицата.

ПП. Надявам се, че обичате ориенталски лакомства.

Габриел

[1] В края на 50-те години на XX век се заражда т.нар. фрий джаз, чийто основател е саксофонистът Орнет Колман. ↑

[2] Луций Аней Сенека е римски философ и писател. Цитатът е от „Нравствени писма до Луцилий“ ИК „Рива“ т.I, 1994, превод Анна Шелудко. ↑

13
Барът с наргилетата

Всъщност има два живота […], този, който хората смятат, че водите, и другият. Именно другият поставя проблеми, които горещо желаем да видим.

Джеймс Салтер[1]

Алис се спусна бегом на улицата. Прибра пистолета в кобура и прехвърли чантата през рамо. Свежият вятър разнасяше миризми на подправки, кайсия и на захар. Тя забеляза шелбито, паркирано пред бара: каросерия е кремав цвят, излъскани хромирани части, спортни сини ивици, агресивни линии. Заспал тигър, готов да изръмжи.

Младата жена пресече улицата и отвори вратата на „Нефертити“.

Заведението представляваше пикантно поднесена смесица от арабски и ориенталски мотиви, подсилени от електрическа декорация: из помещението бяха разхвърляни ниски маси, големи фотьойли, възглавници със златни шевици, но имаше и претъпкана с книги библиотека, раздрънкано пиано, стар тезгях от цинк и от патиниран дъб, игра със стрелички, пренесена от някой английски бар…

Атмосферата беше приятна. Ранен есенен следобед, спокоен и слънчев. Студенти антиконформисти, замръзнали пред екраните на лаптопите си, съжителстваха мирно със стари египтяни и мароканци от квартала, които пребиваваха в свой свят, пушейки наргилетата. Подсладените миризми, които се носеха от дима, се смесваха с аромата на ментовия чай и допринасяха за хармоничната и подкупваща тръпка на обонянието.

Седнал на маса, Габриел беше подхванал партия шах с дългокос грък, облечен с невероятно нелепо жълто поло от ликра и морава грейка без ръкави.

— Кийн, трябва да поговорим.

Младият играч на шах вдигна глава и се оплака пискливо:

— Госпожо, нали виждате, че ние тук се сражаваме…

— Ей, хлапак, изчезвай! — разпореди се тя и изхвърли шахматните фигури от дъската.

Преди момчето да успее да реагира, Алис го хвана за грейката и го повдигна от стола. Гърчето се изплаши. Побърза да събере фигурите от пода и се отдалечи безмълвно.

— Май че банята не ви е успокоила — отбеляза Габриел. — Може би някой ориенталски сладкиш ще свърши по-добра работа. Чувал съм, че бухтите им с мед и сухи плодове са превъзходни. Освен ако не предпочитате ориз с мляко? Или чаша чай?

Тя спокойно се настани срещу него, твърдо решена да разбере козовете му.

— Знаете ли какво ще ми достави наистина удоволствие, Кийн?

Той сви рамене и се усмихна.

— Кажете. Ако ми е по възможностите…

— Като говорим за възможности, виждате ли пианото до бара?

Той се обърна и сянка на безпокойство се плъзна по лицето му.

— Ще бъда много щастлива, ако ми изсвирите нещо — поде Алис. — В края на краищата, не всеки ден ми се случва да пия чай с джазов пианист!

— Не мисля, че идеята е добра. Ще досадим на клиентите и…

— Хайде, не говорете глупости, напротив, ще бъдат много доволни. Всеки обича да слуша музика, докато си пуши наргилето.

Габриел отново се възпротиви.

— Пианото вероятно не е акордирано.

— Това са подробности. Хайде, Кийн, изсвирете ми нещо познато: „Мъртвите листа“[2], „Блу Монк“[3], „Април в Париж“[4]… Или още по-добре, музиката от филма „Алиса в страната на чудесата“. „Специално посвещение“ — не можете да ми го откажете.

Притеснен, той се сгъна на стола си.

— Чуйте ме, мисля че…

— Аз пък мисля, че вие сте джазов пианист, колкото аз съм медицинска сестра!

Габриел си потърка клепачите и въздъхна примирено. Изглеждаше облекчен, когато престана да отрича очевидното.

— Права сте, излъгах ви — призна той, — но само за това.

— И защо да ви вярвам, Кийн? Може би „Кийн“ не е истинското ви име?

— Всичко останало е вярно, Алис! Наричам се Габриел Кийн, бях в Дъблин вчера вечерта и се събудих тази сутрин, прикован към вас, без да знам, кой ме е довел тук.

— Но защо ми разказахте подобни врели-некипели?

Той отново въздъхна, осъзнавайки, че следващите минути няма да бъдат леки за него.

— Защото съм същия като вас, Алис.

Тя свъси вежди.

— Като мен ли?

— И аз съм ченге.

* * *

Настана продължително мълчание.

— Какъв сте? — запита Алис след няколко секунди.

— Специален агент на ФБР от регионалното управление в Бостън.

— Подигравате ли се с мен? — избухна тя.

— Съвсем не. Наистина вчера вечерта бях в Дъблин, в бар „Темпъл“, който се намираше срещу моя хотел. Отбих се да изпия няколко чаши, за да се отпусна след работния ден.

— И какво правехте в Ирландия?

— Отидох дотам, за да се срещна с един от колегите ми от Националната полицейска служба.

— По каква причина?

— Заради международно сътрудничество по повод едно разследване.

— Какво разследване?

Габриел отпи глътка чай, като че ли за да забави потока въпроси и да си спечели време.

— За поредица от престъпления — рече най-после.

— За сериен убиец ли говорим? — настоя Алис, гонейки го до дупка.

— Може би — склони той и обърна глава настрани.

Телефонът на младата жена звънна в джоба на дрехата й.

Тя погледна екрана, на който се изписа номерът на Сеймур. Поколеба се. Заслушана в разкритията на Кийн, не искаше да поема риска да прекъсва твърденията му.

— Трябва да отговорите — констатира Габриел.

— Какво ви влиза в работата?

— Обажда се приятелят ви, полицай, нали? Не сте ли любопитна да разберете чий са отпечатъците върху спринцовката?

Тя се подчини.

— Ало.

— Аз съм, Алис — отговори Сеймур с измъчена нотка в гласа.

— Провери ли отпечатъка в картотеката?

— Къде го намери, Алис?

— На една спринцовка. По-късно ще ти обясня. Успя ли, да или не?

— Да, има резултат, но попаднахме на най-лошото.

— Защо?

— Имаме неопровержими доказателства, че отпечатъкът принадлежи на…

— На кого, дявол да го вземе?

— На Ерик Вон… — отговори той колебливо.

— Ерик Вон ли?

Информацията изненада жестоко Алис, подейства й като силно кроше.

— Да, човекът, който се опита да те убие и…

— Знам кой е Ерик Вон, мамка му!

Тя затвори очи, зави й се свят, но някаква вътрешна сила й попречи да се предаде.

— Не е възможно, Сеймур — рече със спокоен глас.

От другата страна на линията се чу въздишка.

— Знам, че ти е трудно да повярваш, но десет пъти проверихме резултата. Има повече от трийсет съвпадения. Сега вече ще бъда принуден да предупредя Тайландие.

— Моля те, остави ми още няколко часа.

— Невъзможно, Алис. Всичко, което се отнася до Вон е като ходене по тънък лед. Ти вече веднъж ни вкара в безумието с тази история.

— Не е много деликатно да ми го напомняш.

Тя погледна стария рекламен часовник „Пепси-кола“ зад бара.

13:15 ч. нюйоркско време.

— В Париж е 19:15, нали? Изчакай ме до полунощ.

Мълчание.

— Моля те!

— Не е разумно…

— И се опитай да научиш още нещо за отпечатъка. Убедена съм, че не е на Вон.

Отново въздишка.

— А аз съм сигурен, че Вон е в Ню Йорк. Че те търси и е решил да те убие.

[1] Джеймс Салтер (1925) е американски писател, режисьор, сценарист, бивш пилот, който се отказва от военната кариера през 1957 г., след като написва първия си роман „Ловецът“; цитатът е от мемоарите му „Съвършено щастие“. ↑

[2] Песен по текст на Жак Превер и музика на Жозеф Козма. ↑

[3] Песен на изключителния джазмен Телониъс Сфиър Монк (1917–2002). ↑

[4] Песен на Франк Синатра. ↑

14
Двама души

Чудовищата наистина съществуват, призраците — също… Те живеят в нас и понякога печелят.

Стивън Кинг[1]

Фини многоцветни частици прах танцуваха на светлината.

Открехнатите дървени капаци на прозорците филтрираха слънчевите лъчи. Барът с наргилетата бръмчеше оживено. Силни аромати на портокали, на фурми и на лешници се носеха из големия салон, в който рехава клиентела лениво пушеше или похапваше сладкиши с мед.

Алис и Габриел седяха мълчаливи. Някакъв младеж се приближи до масата им, за да сервира отново ментов чай. Правеше го по марокански, като сипваше с чайника от много високо, за да се оформят мехурчета на повърхността на чашата.

Сложил лакти на масата, Габриел скръсти ръцете си под брадичката. Лицето му беше сериозно. Време беше за обяснения.

— Отпечатъкът върху спринцовката принадлежи на Ерик Вон, нали не се лъжа?

— Откъде знаете името му?

— Него преследвах в Ирландия.

Алис насочи поглед към мъжа и вече не го изпусна от очи.

— Защо в Ирландия?

— Това е дълга история. Преди десет дни бюрото на ФРБ в Бостън беше сигнализирано от полицията в щата Мейн за нетипично убийство, извършено в град Къмбърланд. Изпратиха мен на местопрестъплението, заедно със съекипника ми, специален агент Томас Крейг.

— Коя беше жертвата? — попита полицайката.

— Елизабет Харди, трийсет и една годишна, медицинска сестра в болницата „Себаго Котидж“. Намерена бе убита в дома си, удушена…

— … с найлонов чорап — отгатна Алис.

Кийн потвърди с кимане.

Сърцето на Алис подскочи, обаче тя се опита да сдържи чувствата си. Може би почеркът беше също като на Вон, но подобен начин на действие не означава непременно един и същи престъпник.

— След убийството — продължи Кийн — безуспешно направихме консултация в базата данни от програмата за задържане на престъпници „Викап“. Не би трябвало да ви го казвам, но нашите хакери могат да проникват в базата данни на европейските полицейски управления „Виклас“, германската система за съпоставяне на насилствени престъпления, френската „Салвае“…

— Надявам се, че се шегувате?

— Не се преструвайте на шокирана, на война като на война — рече той. — С една дума, така попаднах на поредицата убийства и нападения, извършени от Ерик Вон в Париж от ноември 2010 до ноември 2011 г.

— И потърсихте връзката?

— Поисках среща с вашата началничка, ръководителката на Криминалната бригада.

— Матилд Тайландие ли?

— Трябваше да се видя с нея миналата седмица в Париж, но преди това отидох в Ирландия. Справката, която направих в международната база данни, ме осведоми за друго убийство, извършено осем месеца по-рано в Дъблин.

— Подобна жертва, подобен почерк?

— Мери Маккарти, на двайсет и четири години, студентка в трети курс в „Тринити Колидж“. Намерена удушена в университетската си стая с чорап.

— Мислите, че го е извършил Вон?

— Не е ли очевидно?

— Не.

— Следите на Вон се губят в Париж, след като ви е нападнал. Оттогава е призрак. Френската полиция не напредна нито сантиметър с разследването.

— И какво?

— Ще ви кажа. Вон е убиец хамелеон, способен да си сменя самоличността, когато се чувства застрашен. Мисля, че отдавна е напуснал Париж, спрял е за малко в Ирландия и сега се намира в Съединените Щати.

— И твърдите всичко това, защото има две убийства, извършени почти по еднакъв начин?

— По напълно еднакъв начин — коригира я Кийн.

— Хайде де, Вон не е единственият престъпник, който удушава жертвите си с найлонов чорап!

— Не изглупявайте, Шефер: Вон е умъртвил всяка от тези жени с бельото на предишната жертва. Това е характерно за неговия почерк! Добре знаете!

— А вашата жертва от Бостън, с какво е била удушена?

— С чорапогащник в розово и бяло. Точно същият, какъвто е носила ирландската студентка в деня на смъртта си!

— Много бързо се палите. Вашият убиец в Ирландия и в Съединените щати е обикновен имитатор. Подставено лице, съучастник, един вид почитател, който възпроизвежда престъпленията му педантично.

— Копие под индиго, така ли? Гледаме всяка вечер подобни телевизионните поредици, но за петнайсет години в занаята, никога не съм срещал такъв. Те не съществуват в действителността.

— Разбира се, че съществуват! Нюйоркският Зодиак[2], случаят „Ханзе“[3].

Той вдигна ръка, за да я прекъсне.

— Случаи от преди трийсет години, които намираме в учебниците по криминология…

Алис не се предаде.

— Мислех, че ФБР е малко по-предпазливо. Вие с наведена глава попадате в капаните, които ви поставят?

Габриел се изнерви.

— Чуйте, исках да ви предпазя, Алис, но щом настоявате за неоспоримо доказателство, ще ви го предоставя.

— Какво е то?

— Знаете ли какви чорапи носеше младата ирландка?

— Кажете.

— Дантелени чорапи за бременна жена, с мотиви на синьозелени серпантини. Точно с такива вие сте била преди две години, когато Вон се е опитал да ви убие.

Настъпи мълчание. Това разкритие я накара да замръзне. Полицията не беше оповестявала този детайл пред пресата. Как един имитатор щеше да знае марката и вида на нейните чорапи?

Тя разтри слепоочията си.

— Добре, окей, приемам. Каква е вашата теза?

— Мисля, че Вон ни събира, за да ни предизвика. И обстоятелството, че намерихме негов отпечатък, потвърждава анализа ми. Преди всичко, вие: френското ченге, което го познава най-добре, тъй като го е преследвало страстно. Вие, чието неродено дете е убил. Вие, с гнева и омразата си към него. След това идва моят ред: агент на ФБР, който води разследването и намира следите му в САЩ. Две ченгета срещу него. Две ченгета, твърдо решени да го заловят, но две ченгета със своите слабости и демони, които от позицията на ловец изведнъж стават в плячка.

Алис възприе тази възможност със смесица от ужас и вълнение. В подобна перспектива имаше нещо силно потискащо.

— Независимо дали Вон стои зад тези убийства, непременно той има последовател или момче за всичко — заяви тя. — Вчера вечер вие сте бил в Дъблин, а аз в Париж. По един или друг начин е трябвало да ни качи на самолет, а този тип не е вездесъщ.

— Съгласен съм.

Алис взе главата си в ръце. Случаят придобиваше неочакван обрат, който от няколко часа изваждаше на повърхността травмите и страданията, срещу които тя се бореше от години.

— Едно нещо ме терзае, Кийн: защо чакахте толкова много, за да ми разкриете кой сте всъщност?

— Защото трябваше да науча нещо повече за вас, за участието ви в историята и за мотивите ви. Най-вече имах интерес да събера колкото е възможно повече информация, та Бюрото да не ми отнеме разследването. И освен това ужасно мразя да бъда съжаляван, а в този случай се хванах на въдицата като…

— Но защо измислихте да се представите за джазмен?

— Дойде ми внезапно. Винаги съм обичал джаза и Кени, най-добрият ми приятел, наистина е саксофонист.

— Какво предлагате да правим сега?

— Първо, да минем през съдебномедицинската хематологична лаборатория в горен Ист Сайт, за да оставим там кървавото парче от блузата ви. ФБР работи често с тази структура. Те вземат ужасно скъпо, но разполагат със съвършени екипи и материали. Благодарение на тях ще получим генетичен профил до два часа.

— Добра идея. А после?

— Ще се върнем в Бостън с кола, ще отидем във ФБР и ще разкажем всичко, като ще ги помолим да не ми отнемат разследването.

Тя погледна Габриел и установи, че физиономията му се е променила, откакто се разкри. Приятното излъчване на джазмена отстъпи пред сериозността на полицая. Дълбок поглед, остри черти, лице, застинало в безпокойство. Сякаш се запознаваха отново.

— Ще ви последвам — прие тя. — Но при едно условие: когато пристигнем в Бостън, искам да ме включите в разследването.

— Не отговарям за тези неща, известно ви е.

— Официално или не, ще бъдем екип: ще споделяте с мен информацията си и аз своята с вас. В противен случай пътищата ни се разделят тук и кажете сбогом на парчето от блузата. Приемате или отказвате?

Габриел извади цигара от намерения в хондата пакет. Запали я и дръпна няколко пъти нервно, за да размисли.

Алис го следеше с поглед. Сега тя го възприе като един от себеподобните си: ченге мономаниак, готово на всичко, за да не изгуби едно разследване. Ченге, което трябваше да прекарва голяма част от нощите си, като се опитва да проникне в мисленето на престъпниците, за да разгадае мотивите им. Ченге, за когото арестуването на убийци беше свято дело.

Той извади ключовете на шелбито и ги остави на масата.

— Съгласен съм, да вървим — рече и смачка цигарата в пепелника.

[1] Цитатът е от предговора към романа „Сияние“ на Стивън Кинг, вж. „Сияние“, ИК „Плеяда“, 2010, пр. от английски Надя Баева. ↑

[2] Зодиак наричат сериен убиец в Сан Франциско, убил 37 души за 12 години през 60-те и 70-те години на XX век; по историята е сниман известен филм на режисьора Дейвид Финчър. ↑

[3] Уилям Хенри Ханзе (1952–1994) е убил четири жени, преди да го арестуват през 1978 г.; умира на електрическия стол. ↑

15
Para bellum

Si vis pacem, para bellum.

Ако искаш мир, готви се за война.

Вегеций[1]

Куб на Рубик, висок двайсет метра, разположен от източната страна на Пето Авеню.

Притисната между сградите на болницата „Маунт Синай“ и Музея за историята на Ню Йорк, съдебномедицинската хематологична лаборатория заемаше последния етаж на ултрамодерно здание, чиято кристална фасада — построена от многоцветни квадратни стъклени плоскости — напомняше знаменитата геометрична триизмерна играчка.

За по-малко от четвърт час Габриел и Алис стигнаха до границата на горен Уест Сайд и испанския Харлем. За късмет, пристигнаха точно по обяд и много паркинг места бяха свободни. Спряха шелбито в една от уличките край огромната постройка, включваща болницата и кампуса на медицинския университет.

— Ще ме почакате ли в колата?

— Да не ми се подигравате? И дума да не става: идвам с вас.

— Добре — въздъхна Габриел. — Но ще ме оставите да говоря. Аз водя разследването, ясно ли ви е?

— Ясно, шефе — присмя му се тя и отвори вратата.

Той излезе на свой ред.

— И няма да си губим времето, съгласна ли сте? — рече и погледна колко е часът на един от апаратите за таксуване.

Алис кимна мълчаливо и го последва в хола, а после и в асансьора. По това време на деня етажът на лабораторията беше почти празен. Зад приемното гише една служителка привършваше салата от пресни зеленчуци, сервирана в пластмасова чинийка.

Габриел се представи и поиска да види Елиан Пелетие, заместник-директорката на лабораторията.

— Французойка ли е? — попита учудено Алис, след като чу името.

— Не, от Квебек. И ви предупреждавам, че е малко особена — сподели той с нея и повдигна клепачи.

— Какво ще рече това?

— Не искам да потискам изненадата ви.

Елиан Пелетие се появи незабавно в другия край на коридора:

— Габи, мили мой, да не си дошъл да ми представиш годеницата си? — развика се тя отдалече.

Беше набита и ниска жена със сиви, късо подстригани коси. Носеше квадратни очила и бяла престилка, под която се виждаше широка черна туника. Кръгло и нежно, лицето й наподобяваше матрьошка.

— Щастлива съм, че най-после се задомяваш — прегърна го тя.

Той обаче не се включи в играта й.

— Елиан, представям ти капитан Шефер от Криминалната бригада в Париж.

— Здравей, красавице! — рече тя и се усмихна на Алис. — Дяволските французи, обичам ги!

Последваха я в кабинета й.

— Имаме малко време, Елиан. Можеш ли да направиш ДНК анализ на това петно кръв? Нашите лаборатории са претрупани.

Алис извади от чантата парчето плат от блузата си и го подаде на канадката.

— Ще възложа задачата на един от нашите биолози — обеща тя и взе найлоновото пликче. — Какво точно търсиш?

— Използваем отпечатък. Можеш ли да действаш бързо?

— Шест часа добре ли е? — предложи тя и си оправи очилата.

— Подиграваш ли ни се?

— Мога да използвам миниатюрни сонди и по този начин да съкратя времето за получаване на ДНК, но това ще ти струва много скъпо…

— Действай колкото е възможно по-бързо. Щом получиш резултатите, изпрати ги на Томас Крейг, заедно с фактурата. Ще му се обадя, за да го предупредя. Ще ми позволиш ли да звънна по телефона ти?

— Чувствай се у дома си, Габи. Веднага започвам работа.

Тя излезе и ги остави сами в кабинета.

— Кой е номерът на вашия джиесем? Ако не възразявате, ще го дам на Томас, за да може лесно да се свърже с нас.

Алис се съгласи и му написа новите си координати върху едно летящо листче, което взе от бюрото.

Докато Габриел викаше партньора си, тя излезе в коридора. Включи телефона си, избра номера на баща си, но попадна на гласовата му поща.

„Ален Шефер. В момента не съм на разположение. Оставете съобщение след сигнала“ — прозвуча грубиянски глас.

— Татко, Алис съм. Обади ми се, щом можеш. Важно е. Много важно.

Тя затвори. Размисли няколко секунди, след това отново реши да потърси Сеймур.

— Пак съм аз.

— Тревожа се за теб. Говори ли с Кийн?

— Да, той твърди, че е специален агент на ФБР от бюрото в Бостън.

— Шегуваш ли се? Този тип те води за носа, Алис!

— Можеш да се опиташ да провериш, но мисля, че този път казва истината. Разследва престъпление, което много напомня за извършеното от Ерик Вон.

— Ще се обадя на Шарман, мъжът от Вашингтон, който много помогна за случая „Петреус“.

— Благодаря, Сеймур. Още ли си в службата? Искам да те помоля и за нещо друго.

Парижкото ченге не се сдържа и въздъхна.

— Алис, само това правя от сутринта!

— Искам да се качиш на колата си и…

— Сега ли? Невъзможно. Имам работа до 23 часа!

Тя не обърна внимание на протестите му.

— Тръгни по магистралата на изток до Метц, после продължи до Саргемин[2].

— Алис, това са най-малко 350 километра!

Тя продължи, без да го изслушва:

— Има изоставена стара захарна фабрика, между Саргемин и Саарбург. Не знам точно къде се намира, но помоли Кастели да я открие: едва ли съществуват много подобни в района.

— Казах ти, че не мога, Алис!

— Вземи със себе си факла, големи клещи и луминисцентни лампи. Обади ми се, когато пристигнеш. Искам да провериш нещо.

— Това са осем часа път отиване и връщане!

— Нямаше да настоявам, ако не беше важно. Направи го в името на приятелството ни! — помоли го тя. — Само на теб мога да имам доверие!

На другия край, Сеймур усети, че приятелката му е изпаднала в страшно бедствие и капитулира.

— Кажи ми поне какво да очаквам да намеря — въздъхна той.

— Труп, предполагам.

* * *

Път.

Скорост.

Пейзажът се сменя.

Моторът V8 бръмчи.

По радиото звучи вечният глас на Отис Рединг.

Огромен оборотометър, поставен в центъра на старото бордно табло.

И изпаренията на амбър и мед от косите на Алис.

Напуснаха Манхатън в 14 часа, пътуваха почти два часа, преминаха голяма част от Кънектикът: първо по междущатското шосе 95, след това по 91, което се изкачваше на север. Движението беше не особено интензивно, магистралата — слънчева, заобиколена ту от ели, ту от гинко, от брястове и от бели дъбове.

Заети с мислите си, те почти не разговаряха по пътя. Габриел си представи за момент, че е младеж от шейсетте години на XX век, горд с мустанга си, който води гаджето си да види последния филм на Стив Маккуин, слуша музиката на Рой Орбисън[3] и на Евърли Брадърс[4] и се бои да не получи призовка, която да го изпрати във Виетнам.

Той обърна глава към Алис. Със студено и отнесено изражение, тя беше потънала в размисъл, но държеше в ръка джиесема си и очакваше обаждане. С брезентовата си дреха, с ясното си лице, с издължените си скули и с обтегнатите назад коси тя излъчваше дива, почти войнствена красота. Беше очевидно: Алис Шефер отиваше на война. Но зад строгостта на чертите й на пресекулки се долавяше съществуването на друга жена, по-нежна и по-миролюбива.

Той се запита каква ли е била тя преди. Преди трагедията. Усмихната, спокойна, щастлива? Би ли могъл да се влюби в подобна жена, ако я беше срещнал по улиците на Париж? Щеше ли да я спре? Да я погледне? Мислено си представи сцената, изпитваше удоволствие това бълнуване да продължи дълго.

По радиото английската пънкгрупа „Клаш“, ирландската рокгрупа „Ю Ту“ и рапърът Еминем замениха Отис Рединг. Омаята се разпръсна. Сбогом на 60-те години и на романтичните отклонения. Завръщане към реалността.

Габриел премигна и свали козирката, за да се предпази от светлината.

Отново погледна в огледалцето, за да се порадва на Алис, която оправяше кока си.

— Трябва да гледате пътя си, Кийн.

— Искам да ми обясните нещо…

Не довърши изречението. Тя засече погледа му в огледалото.

— Как така сте сигурна, че отпечатъците върху спринцовката не са от Вон?

Тя ядосано присви рамене.

— Казах ви, че само предполагам. Не съм убедена.

— Не се подигравайте с мен: след като всички следи водят натам, вие нито за миг не повярвахте, че Ерик Вон се намира в Съединените щати. Разпитвал съм в продължение на хиляди часове различни хора. Усещам, когато някой ме лъже, а вие правите точно това в момента.

Тя вяло се възпротиви.

— Нищо не ви позволява да…

— Напомням ви, че съм единственият полицай, на когото е възложено да разследва този случай! — прекъсна я той и повиши глас. — Бях почтен с вас, споделих цялата си информация, макар нищо да не ме принуждаваше.

Тя въздъхна. Той продължи:

— Помолихте ме да работим в екип и да убедя началниците си да ви включат в разследването. Отлично, приемам, независимо че това може да повлияе на решителността на действията ми. Но, щом сме партньори, да си казваме всичко, окей?

Тя кимна. Обичаше да се говори по такъв начин.

— Та отново ви задавам въпроса, Алис: защо сте сигурна, че отпечатъците върху спринцовката не са на Вон?

Тя потърка слепоочието си и въздъхна дълбоко, преди да отговори:

— Защото Вон е мъртъв, Кийн. Вон е мъртъв отдавна.

Спомням си…

Преди по-малко от две години

Спомням си.

5 декември 2011 г.

Болезнено бледата светлина в болничната стая.

Зимното слънце, което залязва и се опитва да проникне през щорите.

Отблъскващата миризма на антисептиците и на храната в подносите.

Искам да умра.

* * *

Три седмици са изминали, откакто Ерик Вон ме нападна и откакто Пол умря. Просната съм на леглото, със затворени очи, чувствам се като отнесена. Вливат ми антибиотици през ръката. Въпреки лекарствата против болки, най-лекото движение реже като с нож долната част на корема ми. Въпреки медикаментите, които премахват тревожността и антидепресантите, всяка мисъл ми къса сърцето.

Когато линейката на Бърза помощ ме откара в болницата, вече бях изгубила много кръв. Направиха ми ехография на корема, за да установят смъртта на бебето и да проверят всички увреждания. Ударите с ножа бяха перфорирали преградата на матката, бяха прерязали една артерия, провокираха храносмилателни смущения и достигаха до тънкото черво.

Никога не съм се нуждаела повече от Пол до себе си, отколкото в тези моменти. Жизнена необходимост да чувствам присъствието му, да изплачем болката си заедно, слети, и да го моля за прошка, прошка, прошка…

Съобщиха ми, че е мъртъв точно преди да ме отведат в операционната. Точно преди да отворят корема ми, за да извадят убитото бебе. Тогава последните връзки, които ме свързваха с живота, бяха прекъснати. Започнах да вия от ярост и болка, удрях лекарите, които се опитваха да ме успокоят. След това ме хвана упойката.

* * *

По-късно, след операцията, някакъв гаден доктор ми каза, че в известен смисъл „съм извадила късмет“. В края на бременността плодът е заемал толкова място в утробата ми, че е избутал всичките ми органи назад. Така че бебето ми е поело ударите, които щяха да бъдат фатални за мен. Моето бебе ми е спасило живота.

Тази идея ми е непоносима.

Закърпили са всичките ми вътрешни наранявания, махнали са част от червото. Дори казаха, че са успели да запазят матката ми за евентуална бъдеща бременност.

Като че ли след всичко случило се можеше някой ден да се появи друга любов, друга бременност, друго бебе.

* * *

Майка ми грабва влака, за да дойде да ме види, но стои само двайсет минути. Брат ми оставя съобщение на гласовата поща. Сестра ми се задоволява с есемес. За щастие Сеймур идва по два пъти дневно и прави всичко възможно, за да ме успокои. Момчетата от полицията също ме навестяват, но в мълчанието им отгатвам колко са разочаровани и ядосани: не само че се опитах да свърша тяхната работа, но провалих едно от най-важните разследвания, които сме провеждали през последните години.

От леглото си забелязвам тези погледи, които не могат да ме излъжат и в които прозират горчивината и упрекът. Знам, че всички си мислят: заради нея Ерик Вон все още е на свобода.

И че колкото и ужасно да е това, което се случи с мен, в крайна сметка не мога да обвиня никого освен себе си.

* * *

Подвластна съм на медикаментозните реакции на хапчетата, които ми предписва медицинският персонал. Да държат упоен мозъка ми, да направят сърцето ми безчувствено, са единствените възможности, за да ми попречат да си прережа вените или да скоча през прозореца.

Въпреки замъгленото си съзнание чувам скърцането на вратата, която се отваря и на прага застава масивната фигура на баща ми. Обръщам глава и го гледам как бавно напредва към леглото ми. Ален Шефер в цялото си великолепие, прошарени коси, изострени черти, брада на три дни. Носи вечната си униформа на ченге — три четвърти кожено палто с топъл хастар, а под него пуловер поло, протрити джинси, обувки с четвъртити бомбета. На китката му виждам стар стоманен „Ролекс Дайтона“ — същия като този на Жан-Пол Белмондо във филма „Страх над града“, — подарен му от майка ми една година преди да се родя.

— Държиш ли се, шампионке? — пита той и премества стол, за да седне до мен.

Шампионка. Обръщение, което ме връща в детството. Не ме е наричал така от поне двайсет и пет години. Появява се спомен: като хлапе ме придружаваше на тенис турнирите през уикендите. Вярно е, че печелихме заедно купи и трофеи, аз — на корта, а той на трибуните. Винаги умееше да каже подходящата дума в подходящия момент. Успокоителен поглед и точна преценка. Любов към победата, независимо на каква цена.

Баща ми идва да ме види всеки ден. Най-често — вечер; остава при мен, докато заспя. Само той ме разбира малко от малко и не ме съди. Единствен ме защитава, тъй като вероятно на мое място би действал по същия начин: зависим от адреналина, също би поел всички рискове, би тръгнал сам, с оръжие в ръка и с изправено чело.

— Минах да видя майка ти в хотела — казва ми и отваря кожена чанта. — Тя ми повери нещо, за което я молех отдавна.

Вади от чантата си подвързан овехтял албум и ми го подава. Правя усилие, за да се повдигна, светвам лампата над леглото си и обръщам страниците, отделени с прозрачна хартия.

Албумът е от 1975, годината на моето раждане. Върху картонените страници снимките са закрепени с лепенки, а под тях има обяснения с мастило, които са се запазили.

Първите фотографии са от пролетта на 1975. Откривам на тях майка си бременна в шестия месец. Бях забравила колко приличам на нея. Бях забравила и колко са се обичали родителите ми в началото. Разгръщам албума и в пожълтелите фотоси оживява цяла една епоха. Припомням си малкото студио, където те живееха тогава, на улица „Деламбр“ в Монпарнас. Предизвикващите халюцинации оранжеви тапети в салона, където е разположен яйцевиден фотьойл; квадратните етажерки, на които са наредени плочите 33 оборота на Боб Дилън, на Джими Хендрикс и на Жорж Брасенс, бакелитовият телефон, постерът на отбора „Сен Етиен“ от златните му години.

На всяка от снимките баща ми и майка ми са широко усмихнати и видимо предвкусват щастието, че скоро ще бъдат родители. Запазили са всичко, всеки спомен за голямото събитие: анализа на кръвта преди раждането ми, първата ехография, идеите за това как да се казвам, записани на стенен бележник със спирала: Ема или Алис за момиче, Жулиен или Александър за момче.

Обръщам нова страница и вълнението задавя гърлото ми. Денят на раждането ми. Едно кърмаче, което плаче в ръцете на баща си. Под снимката откривам почерка на майка си:

„12 юли 1975 г.: ето я нашата малка Алис! Тя е толкова добра, колкото са майка й и баща й!“

На следващата страница откривам гривната, която са ми закачили в родилното, както и друга снимка, направена няколко часа по-късно. Този път „малката Алис“ спи спокойно в люлката си, заобиколена от своите родители, които имат черни кръгове под очите, но погледите им блестят. И пак — почеркът на майка ми:

„Нов живот ни връхлита. Нови чувства разтърсват битието ни. Станахме родители.“

Горчиви сълзи се ронят по бузите ми, тъй като се докосвам до емоции, които никога няма да изпитам.

— Защо ми показваш всичко това, по дяволите? — казвам и хвърлям албума на леглото.

Установявам, че този път очите на баща ми се овлажняват.

— Когато майка ти роди, аз те изкъпах за първи път и ти подадох първия биберон — доверява ми той. — Това беше най-вълнуващият момент в живота ми. През този ден, щом те взех в обятията си, ти обещах нещо.

Той спира за миг, тъй като гласът му пресеква от вълнение.

— Какво си ми обещал? — питам.

— Че докато съм жив, няма да позволя никому да ти стори зло. Ще те защитавам каквото и да се случи и каквито и да са последствията.

Преглъщам.

— Нали виждаш, че човек не трябва да обещава такива неща, защото не може да ги изпълни.

Той въздиша и разтърква слепоочията си, за да избърше сълзите, които не е в състояние да спре, след това вади от чантата картонена папка.

— Направих, каквото можах. Направих, каквото трябваше да сторя — обяснява ми той и ми подава папката.

Преди да я отворя, го поглеждам въпросително. Тогава той обявява:

— Намерих го, Алис.

— За кого говориш?

— Намерих Ерик Вон.

Оставам зяпнала. Слисана. Мозъкът ми отказва да възприеме това, което чувам. Моля го да повтори.

— Намерих Ерик Вон. Той вече никому няма да причини зло. Ледена вълна ме парализира. Няколко секунди се гледаме мълчаливо.

— Не е възможно! Откакто се е развихрил, половината ченгета на Франция са по петите му. Какво чудо стори, та го откри?

— Няма значение, важното е, че успях.

Изнервям се.

— Но ти си снет от длъжност, вече не си полицай. Нямаш екип, нямаш…

— Запазих контактите си — обяснява, без да ме изпуска от поглед. — Момчета, които ми дължат услуги. Хора, които познават други хора, и които на свой ред познават трети. Знаеш как стават тези работи.

— Не знам.

— Винаги съм имал осведомители сред шофьорите на таксита. Един от тях качил Ерик Вон близо до вратата „Сен Клу“ същата вечер, когато те нападна. Изхвърлил MP3 плеъра си, щом разбрал, че е идентифициран.

Усещам, че сърцето ми се готви да експлодира в гърдите. Баща ми продължава:

— Таксито го отвело в департамента Сен Сен Дени, в Олнесу-Боа, в невзрачен хотел близо до площад „Генерал Льоклерк“.

Той грабва папката от ръцете ми, за да извади няколко снимки, подобни на тези, които полицаите правят по време на преследване.

— Когато всички си мислеха, че е заминал в чужбина, този гад се криеше на по-малко от двайсет минути път от Париж. Остана няколко дни под измислено име, с нередовна карта за самоличност. Ограничаваше движението си, но за да напусне страната, трябваше да се снабди с фалшив паспорт. Последният ден, към 23 часа, излезе да подиша чист въздух. Беше сам, промъкваше се покрай стените, с наведена глава и с каскет, нахлупен над челото. Там го хванах.

— Как, насред улицата ли?

— Нощем мястото е пусто. Два удара с железен лост във врата и в главата. Беше вече мъртъв, когато го натоварих в багажника на рейндж ровъра.

Опитвам се отново да преглътна, но сякаш имам бучка в гърлото. Хващам се за металическата рамка на леглото си.

— И… какво стори с трупа?

— Карах дълго през нощта към Лорен. Бях открил съвършеното местенце, където да се отърва от чудовището: стара изоставена захарна фабрика между Саарбург и Саргемин.

Подава ми други фотографии, които напомнят декор на филм на ужасите, разположен сред пустошта. Зад оградата — няколко изоставени сгради. Разбити прозорци. Комини от червени тухли, които всеки момент могат да се срутят. Гигантски метални корита, потънали наполовина в земята. Раздрънкани лентови транспортьори. Неподвижни вагонетки, оставени на релсите, обрасли с плевели. Ръждясали багери.

Той посочва с пръст една снимка.

— Зад складовата зона има три каменни кладенеца, построени един до друг, които водят към подземен резервоар. Тялото на Вон потъна в средния. Никой никога няма да го намери там.

Показва ми последен фотос. Бордюр на кладенец, опасан с тежка решетка.

— Отмъщението е наше — заявява баща ми и стиска ръката ми в рамото. — Сега историята постепенно ще се забрави. Първо, защото няма да има повече убийства. Второ, тъй като Вон има семейство в Ирландия и в Съединените щати, всички ще мислят, че е заминал в чужбина, дори че може да се е самоубил.

Издържам погледа му, без да мигна. Вцепенена съм, неспособна съм да промълвя нито дума, връхлитат ме силни противоречиви чувства.

След първата вълна на облекчение идва ред на глуха ярост. Стискам юмруци, докато ноктите ми се забиват в плътта. Цялото ми тяло трепери. Сълзите прииждат и чувствам как огън залива страните ми.

Защо баща ми ме лиши от отмъщението, от моето отмъщение?

След смъртта на съпруга ми и на бебето да хвана и да убия Ерик Вон беше единствената причина, поради която все още се крепях жива.

За съжаление вече нищо не ми остава.

[1] Флавий Вегеций Ренат е военен историк и теоретик, живял към края на IV в.; главното му произведение „По военните въпроси“ е в 5 книги. ↑

[2] Саргемин е френски град, недалеч от границата с Германия. ↑

[3] Рой Орбисън (1936–1989) е музикант, певец и китарист, един от пионерите на рокендрола. ↑

[4] Евърли Брадърс са американски дует (вокали и китара), съставен от братя Дон и Фил Евърли. ↑

Трета част
Кръв и ярост

16
Дирята на убиеца

Ужасяващите и кървавите неща понякога са най-хубавите.

Дона Тарт[1]

Километрите се нижеха.

Потънал в мислите си, пушейки цигара след цигара, Габриел караше, следейки внимателно пътя.

Сигнализационна табела съобщаваше: Най-близката отбивка — Харфорд, след нея незабавно идваше ред на друга: Бостън — 105 мили. При поддържане на тази скорост щяха да бъдат в бюрото на ФБР след по-малко от два часа.

Прилепила чело до прозореца, Алис се опитваше да подреди мислите си. В светлината на последните разкрития тя претегляше информациите, прегрупираше елементите и данните във въображаеми досиета, които след това поместваше в различни отделения на мозъка си.

Едно я измъчваше. Думите на Сеймур за охранителните камери на паркинга: камерата показва каросерията, но кабината е потънала в полумрак.

Тя умираше от желание сама да види какво е снимано.

Отново я облада стремежа да контролира всичко.

Да провери всички детайли.

Но как да го стори? Да се обади пак на Сеймур? Безполезно е. Той я предупреди: отидох до „Франклин Рузвелт“ и прегледах записите, но нищо съществено не се вижда. Сеймур беше видял филма, но нямаше как да го изземе без съдебна поръчка. Беше ходил на паркинга и горещо се беше молил на охранителя да се запознае със записа на място.

Мислено, Алис възпроизведе мрежата си от връзки. Грабна телефона и набра номера на комисар Марешал, който ръководеше регионалната поддирекция на транспортната полиция.

— Здравей, Франк, обажда се Шефер.

— Алис? Къде си? Изписа се някакъв дълъг номер.

— В Ню Йорк.

— Криминалната полиция ли ти плати пътуването?

— Дълга история, ще ти обясня…

— Разбрах всичко. Разследваш сам-сама. Никога няма да се промениш!

— Вярно е, няма, и затова те търся.

— Алис, 10 часът вечерта е! Аз съм си вкъщи? Какво искаш от мен?

— Записаното от една охранителна камера. Паркинг „Винчи“ на авеню „Франк Рузвелт“. Искам да науча всичко, което можеш да откриеш за едно седефено сиво ауди.

— Веднага ще те прекъсна, това е частен паркинг!

Той помълча и продължи:

— И какво да сторя?

— Онова, което най-добре умееш. Познаваш типовете в паркинга „Винчи“: ще се пазариш, ще заплашваш, ще ги ласкаеш. Имаш ли лист, за да запишеш номера на колата?

— Не знам…

— Помниш ли, когато гепих хлапето ти, докато работих в Бригадата за борба с наркотиците? Ти беше много доволен, че го измъкнах от пандиза. Да ти напомня ли колко дрога имаше в него?

— По дяволите, оттогава минаха десет години, Шефер! Да не искаш да съм ти задължен до гроб?

— Мисля, че е редно. Благодарността е доживотна: така е като човек има деца, нали? Добре, ще си запишеш ли номера?

Марешал въздъхна примирено.

— Щом получиш филма, изпрати ми го на личния имейл, окей? И не се бави: трябва да го имам още тази вечер.

Доволна от постигнатото, Алис затвори телефона и отговори на въпросителния поглед на Габриел, като му разказа разговора си. Агентът на ФБР поиска да запали нова цигара, но пакетът вече беше празен.

— Все така ли няма вести от баща ви?

Алис поклати глава. Габриел настоя:

— Той държи ключа от загадката. Ако ви е казал истината и наистина е убил Вон, грешим за самоличността на престъпника.

— Нямаше да се сетя…

Габриел смачка пакета цигари в пепелника.

— Не мога да си обясня какъв интерес може да е имал да ви лъже?

Алис сви рамене.

— Може би е искал да ми помогне да обърна страницата след нещастието.

Той се усъмни.

— И да измисли цялата история ли?

— Очевидно не сте наясно с характера на баща ми.

— Естествено, че не.

Тя се загледа през прозореца в предпазните стени на магистралата, които се плъзгаха покрай тях с умопомрачителна скорост, създавайки коридор от стомана и бетон.

— И той си има недостатъците — обясни тя. — Тъй като ме познава добре, е очаквал, че ще бъда готова на всичко, за да отмъстя и да убия Вон със собствените си ръце. Не е невъзможно да се е опитал да ме предпази от подобна глупост.

— Все пак не бихте ли пробвали пак да се свържете с него?

— Няма смисъл; ако беше получил съобщението ми, щеше да се обади.

— Хайде, последно позвъняване и ви оставям на спокойствие — рече той усмихнато.

Ядосана, Алис включи телефона на високоговорител и отново набра номера.

„Ален Шефер. В момента не съм на разположение. Оставете съобщение след сигнала.“

— Странно е, че не отговаря, нали?

— Баща ми не е човек, който поглежда екрана на джиесема си всеки пет минути. И освен това, откакто го отстраниха от работа, се е запалил по спелеологията. По това време, заедно с приятелите си от Клуба на бившите полицаи, вероятно са се завряли в някоя пещера в Изер или в Пиренеите.

— Нямаме късмет — промърмори Габриел.

Алис току-що беше затворила телефона, когато той звънна отново. Тя бързо се обади и попита на френски:

— Татко?

— Well, I’m afraid not I’m Thomas Krieg. Gabriel gave me wyur Number. May I…[2]

Тя включи високоговорителя и предаде телефона на Кийн. Изненадан, Габриел взе слушалката.

— Томас?

— Здравей, Габ. Елиан Пелитие ми предостави резултатите от ДНК анализа на кръвта, намерена върху блузата. Вкарах данните в Кодикс[3] и познай какво? Имаме победител!

Двете ченгета размениха погледи. Усетиха едновременно как сърцата им се разтуптяха в гърдите.

Алис показа на Габриел една табела край пътя.

— Томас, има отбивка на магистралата след два километра. Ще спрем там и ще те потърсим.

Заведението „Грил 91“ беше дълга правоъгълна сграда, поовехтяла, с просторни помещения и изключителна височина на таваните, каквато можеше да се види през 70-те години на XX век. Независимо че прозорците не гледаха към Тихия океан (а към паркинга на отбивката от междущатско шосе 91), геометричната форма на ресторантчето и неговата осветеност напомняха повече за големите калифорнийски вили, отколкото за острите покриви на съборетините в Нова Англия.

Украсен с рекламата „Далеч от обикновеното“, стенният часовник (с цвят на прочута мексиканска бира) показваше 16:12. Прекрасното есенно слънце огряваше почти празната зала. Зад бара, сервитьорка блуждаеше в облаците, слушалки саксофона на Стан Гец[4].

Алис и Габриел се настаниха в дъното на салона, възможно най-далече от касата и от тезгяха. Поставиха джиесема по средата на масата, сложиха го на високоговорител и слушаха сериозния и топъл глас на Томас Крейг, който представяше пред тях неочакван портрет.

— Кръвта върху блузата принадлежи на някой си Калеб Дюн, четиридесет и една годишен, включен в „Кодикс“ за сравнително маловажни престъпления; арестуван преди осем години в Калифорния за трафик на наркотици и за оказана съпротива срещу органите на реда. Лежал е шест месеца в затвора „Салинас Вали“, след това е улегнал, отишъл е на Изток, където е намерил работа. Досега се е държал прилично.

Алис си взимаше бележки на салфетка. Габриел попита:

— Какво работи?

— Нощен пазач е в дом за стари хора в Конкорд, в Ню Хампшър.

— Наемат ли бивши затворници в подобни домове? — учуди се Габриел.

— Всеки има право на нов шанс, нали?

Алис свали предпазителя на рекламната химикалка, която й даде сервитьорката.

— Имате ли адреса на жилището му?

— Да — отговори Крейг. — Някаква барака в Линкълн, в района на Белите планини. Какво искаш да направим, Габриел?

— Нищо особено засега. Продължи да копаеш. Ще говорим отново. Ще бъдем в Бостън след два часа.

— Все пак трябва да ми разкриеш нещо повече. Началникът смята, че си в Ирландия…

— Не му казвай нищо. Скоро ще му дам обяснение. Всъщност имаш ли снимка на Дюн?

— Изпращам ти я по имейла.

— Невъзможно, телефонът ми е праисторически.

Габриел погледна към менюто на масата, на което фигурираха координатите на ресторанта.

— Чакам я по факс.

— Факс ли? Джаджата, която използвахме преди интернет?

— Да, представяш ли си. Намирам се в „Грил91“, заведение на 91 шосе, на равнището на Хартфорд. Ето ти номера му. Изпрати снимката и добави адреса на старческия дом, както и на колибата на Дюн.

Габриел продиктува координатите и затвори. Двете ченгета се спогледаха мълчаливо. Разследването им беше в задънена улица. Много възможности. Много въпроси. Прекалено малко полицаи, за да разплетат елементите, между които нямаше очевидна връзка. Габриел наруши мълчанието:

— Не успяхме да напреднем, за Бога! Какво търси кръвта на този нощен пазач върху блузата ви?

— Мислите ли, че съм стреляла по него?

— Не бива да изключваме подобно нещо. Казахте, че липсва куршум в пълнителя на Глока.

Алис го погледна свирепо.

— Така ли? А какъв може да ми е мотивът? За първи път чувам за този тип!

Той вдигна ръце, за да успокои положението.

— Окей, права сте. Не зная.

Изпука с пръсти, преди да вземе решение.

— Отивам да купя цигари. Има супермаркет в бензиностанцията. Искате ли да ви взема нещо?

Тя отказа с кимане и го проследи как се отдалечава.

Отново Алис усети изгаряне в стомаха, което пое нагоре към хранопровода й. Стана и отиде до бара, за да предупреди сервитьорката, че ще постъпи факс, предназначен за тях.

— Добре ли се чувствате, госпожо?

— Да, да. Гастритът ме присвива. Ще мине.

— О, майка ми страда от същото! Искате ли да ви приготвя коктейл с папая? Много е ефикасен!

Беше малка руса Барби, която леко фъфлеше. С костюма си на мажоретка приличаше на героинята на Оливия Нютън Джон от филма „Брилянтин“ или на участничка в епизод на „Клуб Веселие“.

— Съгласна съм за сока от папая, много благодаря — каза тя и седна на табуретка. — Случайно да разполагате с карта на района?

— Клиентите понякога ги забравят по масите. Ще ида да проверя дали няма някоя в кабинета.

— Много любезно от ваша страна.

След по-малко от две минути Барби се върна с карта на Нова Англия. Алис я разгъна на бара. Беше добра стара „Мишелин“ от времето преди джипиеса, преди появата на смартфоните и на интернет — преди тази лудешка епоха, когато хората абдикираха, за да се превърнат в роби на технологиите.

— Може ли да пиша отгоре й?

— Да, тя е ваша: подарък от заведението. И ето ви коктейла.

Алис й благодари с усмивка. Харесваше това момиче: мило, обикновено, привлекателно. На каква възраст беше: осемнайсет, най-много деветнайсет? Алис беше на трийсет и осем. Двайсет лета повече. Извода изникна неизбежно: можеше да й бъде майка. Констатация, която напоследък се появяваше все по-често, когато тя се срещаше с младежи. Намираше се в странното положение да се чувства на ничия земя: усещането, че продължава да е на двайсет в мислите си, а да се движи в два пъти по-старо тяло.

Гадно е времето, което минава. Единственият господар на тези, които нямат господар… както напомня една арабска пословица.

Тя прогони мислите си и се съсредоточи върху картата. За да се ориентира, винаги имаше необходимост да визуализира нещата. Използва химикалката и обгради различни места. Първо Ню Йорк, откъдето тръгнаха преди два часа, и Бостън, където се намираше бюрото на ФБР. Сега бяха спрели в Хартфорд, точно на средата на пътя между двата града. Нов щрих: Крейг им каза, че Дюн работи в старчески дом в Конкорд. Намираше се много по на север, в Ню Хампшър, най-малко на 250 километра. Крейг също така уточни, че Дюн живее в Линкълн. Беше й необходима почти минута, за да открие обекта на картата. Пущинак, затулен между две планини.

— Знаеш ли го? — попита тя новата си приятелка.

— Да, има ски шанца наблизо: Лун Маунтин. Ходили сме там с моя приятел.

— Как е обстановката?

— По-скоро неприятна, особено през зимата. И никак не е близо.

Полицайката кимна. В залата беше толкова топло, че тя свали пуловера си и остана по фланелка.

С пакет цигари в ръка, Габриел се върна в ресторанта и се присъедини към Алис на съседната табуретка.

— Какво да ви поднеса, господине?

— Нямате ли еспресо?

— Не, съжалявам.

— Тогава може би „Перие“?

— Също не разполагаме.

Алис се ядоса.

— Постарай се, Кийн. Не бъди толкова придирчив.

— Окей, направете ми обикновено кафе.

Докато младата сервитьорка изпълняваше поръчката, Габриел я огледа от главата до петите, като без стеснение обърна особено внимание на най-възбуждащата част от тялото й.

— Не се притеснявайте! — избухна Алис.

Той вдигна очи към небето. Тя продължи:

— И вие сте мъж като всички други — въздъхна.

— Никога не съм твърдял обратното — рече той, извади цигара от пакета и я мушна зад ухото си.

Алис си беше приготвила реплика, но не й стигна времето да я изкаже.

— Струва ми се, че вашият факс току-що пристигна — обяви Барби и изчезна за няколко секунди в кабинета.

Когато се върна при тях, носеше два отпечатани листа, които си беше направила труда да закопчае един за друг.

Ченгетата откриха заедно съдебната фотография на Калеб Дюн.

— Каква е разликата между това и нищо… — промълви Алис разочаровано.

Антропометричната фотография, черно-бяла, неясна, не ги впечатли. Дюн изглеждаше като всеки друг: брюнет, среден на ръст, лице без отличителни черти. Господин Никой. Безлична фигура.

— Наистина е трудно да го запомниш — призна Габриел. — Може да бъде всеки.

Полицаят надмогна разочарованието си. Той обърна страницата и откри адресите, които Томас Крейг беше прибавил ръкописно: на старческия дом и на обиталището на Дюн.

— Не ви ли се струва странна тази история със старческия дом, който използва за пазач бивш затворник?

Алис не отговори. Очите й останаха приковани в снимката, сякаш се опитваше да проникне в „мистерията Дюн“.

Габриел отпи глътка от кафето си и направи гримаса на отвращение.

— Ще ми дадете ли телефона си? Трябва да видя нещо.

Той избра номера на телефонни справки, за да се свърже със старческия дом „Свети Йосиф“, където работеше Дюн. Представи се на рецепционистката — „специален агент Кийн, ФБР“ — и поиска да разговаря с директора на заведението. Както стана обичайно за тях, Габриел включи високоговорителя, за да може и Алис да слуша разговора.

— Юлиус Мейсън. Имам честта да ръководя този дом. Какво мога да сторя за вас?

Габриел се позова на рутинно разследване, за да поиска информация за Дюн.

— Надявам се, че нищо лошо не се е случило с Калеб? — обезпокои се Мейсън.

— Вчера вечерта той беше ли на смяна?

Директорът очевидно зина от учудване.

— Но Калеб Дюн не работи при нас от почти две години!

— Така ли? Не знаех.

Габриел се опита да запази присъствие на духа. Алис не успя да се сдържи и се усмихна: дори ФБР не беше в състояние да подава най-актуалната информация. Бавенето и административните спънки не бяха запазена марка на Франция. Притеснен, Габриел строго продължи да разпитва:

— Знаехте ли, че Дюн е имал съдебно досие, когато сте го наели?

— Съдебно досие ли? Хайде де, продал е няколко грама хашиш и е казал в очите на ченгето, което го е заловило, какво мисли за него. Голяма работа! Не е заслужавал да иде в затвора!

— Това е вашето мнение.

— Да, и нямам скрупули да го споделя с вас.

Алис отново се усмихна. Мъжът не беше лесен за разпит.

— Докато работеше за вас, Дюн никога ли не се е държал странно или неприемливо? Нищо ли не ви се е сторило учудващо?

— Не, напротив, Калеб беше много сериозен, много изпълнителен. Персоналът и живеещите тук не пестяха похвалите си за него.

— Защо в такъв случай се разделихте?

Мейсън въздъхна.

— Административният съвет поиска съкращение на щата. За да икономисаме няколко долара, трябваше да наемем външна охранителна фирма. По-евтино излиза, но е много по-неудобно.

— Знаете ли дали той отново си е намерил работа?

— Разбира се, и то много бързо. Аз самият го препоръчах в една болница в Мейн, където търсеха сериозен нощен пазач.

— Как се казва тази болница?

— За да продължите да попълвате проклетите си досиета и да притеснявате честните граждани ли?

— Господин Мейсън, моля ви се…

— Болницата „Себаго Котидж“, в Къмбърланд.

Полицаите размениха смаяни погледи. Телата им се разтресоха. Болницата „Себаго Котидж“ беше мястото, където работеше Елизабет Харди, намерената убита преди десет дни медицинска сестра.

* * *

Ченгета от главата до петите.

Ченгета до върха на ноктите.

Ченгета до мозъка на костите си.

Не се наложи да разсъждават дълго, за да постигнат съгласие. Не биваше да си губят времето в Бостън. Щяха да се справят само двамата, като самотни воини: ще карат на север до Линкълн и сами ще разпитат Калеб Дюн.

— Разминах се с този тип в разследването си — призна Габриел. — Елизабет Харди беше убита в дома си, в къщата си, близо до град Огъста. Тя беше изключила алармата, което ни наведе на мисълта, че е познавала нападателя си. Разпитах много хора от близкото й обкръжение. Приятели, колеги. Лично ходих в „Себаго Котидж“, но името на този пазач не се появи сред заподозрените. Сигурен съм, че не е бил близък с Харди.

— За колко време можем да стигнем дотам?

Той внимателно погледна картата, проследи с пръст разстоянието до Линкълн.

— Бих казал четири часа. Или дори по-малко, ако не спазваме всички ограничения на скоростта.

— Толкова дълго ли е?

— До Брадфорд можем да се движим по магистралата, но след това се налага да минем през планините. Колата се движи добре, но не е първа младост: индикаторът за бензина ме смущава и хвърлих поглед на резервната гума: не я бива. Преди да продължим, трябва да се отбием при автомонтьор.

Барби, която не беше изпуснала и дума от разговора им, извика:

— Братовчед ми е автомонтьор! Мога да го повикам, ако желаете?

Габриел повдигна вежди.

— Къде да го намерим?

— В Грийнфилд — осведоми ги тя и посочи малкото градче на картата.

Той погледна плана. Беше на по-малко от час път.

— Ще може ли да се оправи със стар мустанг?

— Най-лесното ще е да разберем това от самия него — намеси се Алис. — Позвънете му!

Полицаят се съгласи и Барби грабна телефона си.

Докато Алис му смигаше съучастнически, нова изгаряща вълна премина по хранопровода й. Беше невероятно силна. Сякаш стомана раздираше лигавицата на стомаха й.

Когато почувства металически вкус в устата си, тя стана от табуретката и полетя към тоалетната.

* * *

Давам кралството си за две хапчета „Нексиум“!

Повдигаше й се; Алис се наведе над тоалетната чиния. Хранопроводът й гореше, тя си разтриваше стомаха, за да се опита да успокои паренето. Защо болката беше толкова остра? От стрес ли? От възбуда от разследването? От умора?

Продължи масажа цяла минута, след това стана и си изми ръцете на мивката. Не пожела да види отражението си в огледалото: не искаше да срещне подутите очи и изострените от изтощение черти. Плисна студена вода на лицето си и за миг затвори клепачи. Защо се беше събудила тази сутрин с блуза, изцапана с кръвта на Калеб Дюн? И кой беше всъщност този мъж? Последовател на Вон, който използваше същия начин на действие, за да удуши медицинската сестра?

Или беше самият Вон?

Не, за момента тя отказваше да повярва в тази евентуалност. Баща й имаше всичките кусури на света, но тя не можеше да приеме, че е измислил подобна лъжа. Прекалено гаден номер. Крайно опасен. Рисков. Във Франция от две години най-добрите ченгета гонеха Вон неотстъпно, но и безрезултатно.

Именно това е доказателството, че серийният убиец е мъртъв — опита се тя да убеди самата себе си.

Както Сеймур скоро щеше да потвърди, трупът му гниеше на дъното на кладенец в зловеща и изоставена сграда — една дупка в източната част на Франция…

Водата се стичаше по гърдите й.

Тя грабна две хартиени салфетки и избърса врата и бюста си. Изпита срам и наведе очи.

И тогава го забеляза.

* * *

Странно тяло, имплантирано под кожата й, четири или пет сантиметра под ключицата. Алис подръпна здраво кожата, за да извади предмета.

Беше имплант с формата на голяма симкарта: правоъгълник с размер един или два квадратни сантиметра, чиито заоблени краища ясно се виждаха, когато тя опъваше епидермиса си.

Сърцето й се сви и затупка с все сила.

Кой по дяволите ми е сложил това под кожата? — разтревожи се тя.

Инстинктивно започна да търси следи от скорошна операция. Пред огледалото свали фланелката си, проучи и опипа всяка част от тялото си: раменете, гръдния кош, мишниците.

Никаква следа от хирургическа намеса. Никакъв белег. От челото й потече пот. Сред въпросите, които бомбардираха съзнанието й, два се открояваха особено.

Откога носеше това нещо?

И най-вече: Какъв беше ефектът от него?

[1] Дона Тарт (1963) е американска писателка. Цитатът е от първия й роман „Тайната история“, написан през 1992 г. и издаден на български от ИК „Еднорог“, 2006, превод от английски Евелина Банева. ↑

[2] „Уви, не. Аз съм Томас Крейг. Габриел ми даде вашия номер. Мога ли…“ (англ.). ↑

[3] Кодикс е база данни, използвана от ФБР за извършване на генетичен профил на осъдени за престъпления. ↑

[4] Стан Гец (1927–1991) е един от водещите американски джаз саксофонисти. ↑

17
Хитрините на дявола

Съдбата ни преследва като смахнат с бръснач в ръка.

Андрей Тарковски[1]

Шелбито напусна магистралата, зави на едно кръстовище и пое в посока на първия изход към града.

На границата на Масачусетс и Ню Хемпшър, Грийнфилд беше градче, неподвластно на времето. В продължение на два километра по „Мейн Стрийт“ бяха разположени кметството, пощата, съдът и голяма бяла църква със стърчаща камбанария. Тук се намираха също обществената библиотека, старото кино, над което грееха стотици крушки за украшение; кафенета, ресторанти и малки традиционни търговски обекти. Върху всяка сграда се вееше американското знаме. Звездният флаг гордо се полюшваше от вятъра посред следобедното слънце.

— Спрете тук — помоли Алис и оправи кобура си.

— Тук ли? Но Барби ни каза, че сервизът на братовчед й е на изхода на града.

— Трябва да свърша нещо, Кийн.

Той въздъхна.

— Мислех, че сме сложили край на малките тайнички…

— Няма да се чудя какво да правя, докато ремонтират колата! Ще вляза в кафене с интернет. Трябва да проверя нещо.

— Какво? — заинтересува се той.

— Ще прегледам стари статии от вестниците за Вон. Ще ви обясня…

Колата спря на червен светофар. Габриел извади пакета цигари.

— Няма кафене с интернет в това градче.

— Ще намеря, Кийн.

Той помисли малко.

— Окей, ще спра ей там, но вие ще оставите пистолета в колата.

Тази перспектива не очарова особено младата жена, но тя нямаше време да води преговори. Светна зелено. Отвори жабката и пъхна там Глока, заедно с кобура.

— Ще ви открия в сервиза — рече тя и тръшна вратата.

Пресече улицата, мина на отсрещния тротоар и продължи до кметството. Пред зданието намери план на града, разгърнат на дървено табло. Тя разгледа картата и зърна онова, което търсеше: адреса на медицински център, разположен на „Секънд Стрийт“.

Хубавото в малките градчета е, че цялата инфраструктура се намира в сравнително тесен периметър. Алис трябваше да върви няколкостотин метра, за да стигне пред прясно боядисана сграда с модерна фасада. Вълниста постройка, металически синя на цвят, която се различаваше от класическата архитектура на града.

Премина през автоматично плъзгащите се врати и влезе в хола, където я очакваха много информационни табла. След като ги разгледа, установи че медицинският център предлагаше богата гама от консултации: общи прегледи, специалисти, лаборатории за анализи, ехографски изследвания…

Алис се запъти към приемната и заяви, че се нуждае от гръдна рентгенова снимка. Попитаха я дали си е запазила час, има ли направление и какъв е номерът на социалната й осигуровка. Тъй като тя не притежаваше нищо подобно, избълва първата измислица, която й дойде на ум — представи се за френска туристка, която страда от сърдечна недостатъчност и се нуждае от рутинен рентгенов преглед. Секретарката я прие скептично, след това провери разписанието на лекарите и й предложи час за следващия ден.

— Много е спешно — настоя Алис. — Искам да видя рентгенолога, за да му обясня своя случай. Естествено, ще платя каквото струва.

— Ще пробвам — рече секретарката и вдигна телефона.

Тя разговаря в продължение на две минути със своя колежка и затвори, за да съобщи:

— Свързах се със секретарката на доктор Митчъл. Ще ви приеме между двама редовни пациенти. Може ли да видя личната ви карта?

— За съжаление, оставих ръчната си чанта в колата. Но съпругът ми ще дойде и тогава…

— Добре, качете се. Чакалнята за рентгена е на четвъртия етаж.

Тя натисна някакъв бутон, за да отвори плексигласова врата, която предоставяше достъп към заведението.

Асансьор. Ново приемно гише. Коридор. Чакалня.

Помещението беше боядисано в светли и нежни цветове. Бели стени, ПВЦ дограма, букови пейки и платнени фотьойли. Стара дама, превита под бремето на годините, чакаше спокойно и разглеждаше някакво списание. Пред нея млад мъж, заел по-голямата част от канапето, едър като гардероб, с гипсиран крак и подпухнало око, се занимаваше с таблета си.

Алис седна до него и завърза разговор:

— Автомобилна катастрофа ли?

— Американски футбол — отговори студентът и откъсна поглед от екрана. — Момчетата от Олбани ме подредиха в събота вечер.

Хубаво лице, ослепителна усмивка, кристален поглед, леко суетен. Вероятно кара момичетата да примират по него. И някои момчета.

— Таблетът ти е свързан с интернет, нали?

— Разбира се.

Алис подкара направо.

— Искаш ли да спечелиш лесно петдесет долара?

Той повдигна вежди.

— Кажете как, да видим.

Тя извади банкнота от джоба си.

— Ще ми го дадеш за пет минути и ще прибереш доларите. Никак не е трудно…

— Съгласен съм за сто долара.

— Я чупката!

— Добре де, не се ядосвайте! — капитулира той и й подаде джаджата.

Полицайката пое таблета и последователно се свърза със сайтовете на вестниците „Либерасион“, „Монд“ и „Фигаро“. Колкото и странно да изглеждаше, Алис не познаваше лицето на Вон. Когато я нападна, убиецът беше с каска. Този последен образ тя запази завинаги в съзнанието си. Черна каска на хищник с остри линии и здрави ръбове; тъмна козирка с металически отблясъци, въздухосмукател и аеродинамичен подбрадник, подобни на ужасяваща усмивка.

По-късно, докато траеше терапията й, Алис се съгласи с психиатъра, който следеше състоянието й, че не е необходимо непрекъснато да забива нож в жива плът, разгръщайки статиите от вестниците, посветени на случая. Но лекарката не знаеше, че по онова време Алис беше сигурна в смъртта на Вон.

Днес вече не беше така.

Тя продължи да търси и намери няколко снимки на убиеца, публикувани в пресата седмици след приключването на случая. Десетки различни фотографии, на които Ерик Вон се виждаше сравнително ясно. Трийсет и пет годишен мъж, брюнет, по-скоро приветлив на вид, но трудно отличим.

Най-трудно беше да се нарисува правдоподобен портрет на Вон от различните фотографии. Алис се сети за актьорите хамелеони, които тя понякога бъркаше от една роля в друга, от филм във филм, тъй като бяха способни да се преобразяват: Хю Джакман, Крисчън Бейл, Кевин Спейси, Джон Кюсак…

Тя извади от джоба си факса със снимката на Калеб Дюн и я сравни с образите от вестниците. Дали Вон и Дюн бяха едно и също лице? Подобна възможност не изглеждаше очевидна, но не биваше да се изключва.

Алис знаеше, че в наши дни благодарение на пластичната хирургия възможностите да бъде променяно едно лице бяха безбройни. Някои от колегите й наскоро се бяха сблъсквали с престъпници, прибягвали до тези техники за физическа метаморфоза: ринопластика[2], радиочестотен лифтинг за опъване овала на лицето, отопластика за коригиране на ушните деформации, инжектиране на хиалуронова киселина за повдигане на скулите, зъбна хирургия, за да получи човек нова усмивка…

Докато връщаше таблета на собственика му, чу че телефонът й се обади в джоба.

Сеймур.

Мъжът, който можеше да сложи край на кошмара.

* * *

— Стигнали на мястото? — попита тя без предисловие.

— Не още, едва отминах Саргемин, излизането от Париж беше ад, а на Кастели му беше необходимо време, за да намери старата захарна фабрика.

— Къде е?

— Мястото е известно като прохода без изход Кастелсхайм. Вкарах адреса в джипиеса, но не излезе нищо: системата за геолокализация не го е срещала. Не се притеснявай, ще го намеря. Проблемът е в този гаден дъжд. Излива се така, че не се вижда нищо на три метра.

Алис чу силния шум от чистачките и гласа по радиото в колата: „Мачовете от Първа лига, по РТЛ!“

— Търся те за друго — подхвана Сеймур. — Наложи се да осведомя Савиньон и Кастели. Не бива да ги карам да работят извънредно, без да им кажа истината. Ще прекарат цяла нощ в службата, за да прехвърлят всички варианти, които може да ни бъдат полезни.

— Благодари им от мое име.

— Савиньон ми се обади по повод серийния номер на пистолета „Глок 22“, който ми даде тази сутрин.

Тя преглътна. Тази история напълно се беше заличила от съзнанието й.

— Да, този, който намерих в якето си. И какво?

— Веднага проверих списъка на откраднатите оръжия, но той не фигурираше там. Затова пък, когато заговорих за Вон на Савиньон, той незабавно вдяна. Преди две години, след нападението над теб, когато обискирали апартамента на убиеца, намерили огнестрелно оръжие.

— И?

— Савиньон провери документите от процедурата: става дума за глок 22 и серийният номер е същият.

— Чакай, не е възможно. Този пистолет е запечатан и…

— Савиньон прекара цял час в залата за запечатани вещи. Пистолетът е неоткриваем.

По дяволите…

Кошмарът продължаваше.

— Трябва да ми кажеш истината, Алис: ти ли взе пистолета?

— Сеймур! Как можеш да си го помислиш?

— Защото наистина се забъркахме в страшна каша.

— Не за първи път имаме проблеми с пазенето на иззетите вещи! Спомняш ли си, онзи пазач преди една година, който разпродаваше оръжията и наркотиците? Може би той има пръст и в това…

— Не ми се вярва.

— И дори да бях откраднала пистолета, как бих го пренесла на американска земя, как бих преминала охранителните и емиграционните постове?

Тя чу, че колегата й въздъхна.

— Много ми се иска да ти вярвам, Алис, но трябва да извадим нещата на светло.

Полицайката усети, че не й казва всичко.

— Има ли нещо друго?

— Да, и няма да ти хареса. Отнася се за колата ти.

— Намери ли я?

— Да, на паркинга за неправилно спрени автомобили в Шарлети. Савиньон е установил: агентите от Префектурата са я пренесли там тази нощ от остров „Сите“ в Париж.

— Къде е била точно?

Сеймур пое дълбоко въздух.

— Открили са колата ти в 4 часа сутринта, насред „Моста на влюбените“. Точно, където катастрофира Пол.

Шокирана, младата жена изпусна телефона.

В този момент вратата на чакалнята се отвори и един гигант с бяла престилка подаде глава през прага.

— Госпожа Алис Шефер? — обърна се той към нея на висок глас.

[1] Андрей Арсениевич Тарковски (1932–1986) е един от най-значимите световни филмови режисьори и сценаристи. ↑

[2] Ринопластика е корекция на формата на носа. ↑

18
Ъперкът

Omne ignotum pro terribili.[1]

Латинска поговорка

Доктор Оливър Митчъл беше едър мъж с бръснат череп и с гъсти вежди, които образуваха два триъгълника и се събираха над носа му. Въпреки внушителната му фигура и необикновеното окосмяване, той приличаше на едва напуснал университета студент: кръгло и озарено от детинска усмивка лице, джинси и стари маратонки, фланелка на пънкгрупата „Рамоунс“, показваща се от престилката му.

— Не разбрах много добре тази история за сърдечната недостатъчност — рече той и я прикани в рентгеновия кабинет.

Алис реши да играе открито.

— Беше лъжа, за да се добера до вас.

— Така ли! Оригинално… и успешно. Французойка сте, нали? — отгатна той, след като беше чул произношението й.

— Аз съм капитан от Криминалната бригада в Париж.

Лицето му светна.

— Наистина ли? Ке дез Орфевр 36? Като Жул Мегре?

Алис се облещи. Разговорът тръгваше в неочаквана посока: по какво чудо героят на Жорж Сименон се появяваше при среща с рентгенолог, фен на пънк-рока, в медицинския център в Грийнфилд, Масачусетс?

— Жена ми готви докторат по френска литература в Харвард — обясни лекарят. — В паметта й Париж сякаш е излязъл от романите на Сименон.

— Това обяснява всичко.

— Бяхме там миналата година. О, Ке дез Орфевр, площад „Дофин“, патицата в собствен сос и задушени чеснови картофи в ресторант „Каво дьо Пале“…

Ощипете ме, сънувам!

Алис реши да извлече полза от положението.

— Ако жена ви пожелае, мога да ви бъда полезна да посетите Ке дез Орфевр при следващото си пътуване до Париж.

— Много мило от ваша страна, тя…

— Но сега непременно трябва да ми помогнете — рече тя, свали си палтото, пуловера и фланелката.

По сутиен се приближи до рентгенолога, за да му покаже импланта под кожата си.

— Какво е това? — запита той и сбърчи гъстите си вежди.

— И аз искам да разбера.

Той разтри ръцете си с антибактериален разтвор и прегледа горната част на гръдта на Алис, като извади, натискайки кожата, правоъгълника със заоблени ръбове.

— Боли ли ви?

— Почти не.

— Прилича на миниатюрен пейсмейкър[2]. Имате ли сърдечни проблеми?

— Не. Дори не знам кой ми е имплантирал това и откога го нося.

Без да е учуден от положението, лекарят посочи рентгеновия апарат в лявата част на кабинета.

— Ще снимаме гръдния кош, за да видим нещата по-ясно.

Алис се съгласи и изпълни инструкциите на мъжа: съблече се гола до кръста и застана права срещу плочата.

— Приближете се още малко. Поемете въздух дълбоко, спрете да дишате. Така.

За по-малко от две минути прегледът бе извършен.

— Дишайте нормално. За да сме сигурни, ще направим и снимка в профил.

Той повтори операцията, после покани Алис да го последва в друг кабинет. Митчъл седна зад видеомонитор, светна екрана, регулира контраста и се загледа.

— Дълго ли ще трае? — попита тя.

— Не, веднага ще имаме резултат.

Голяма кубична и компактна машина се задейства и подаде двете изображения. Митчъл взе рентгеновите снимки и ги постави върху негативоскопа[3], като увеличи светлината.

— Никога не съм виждал нещо подобно! — подсвирна той и посочи правоъгълно бяло петно.

— Чип ли е? — опита се да налучка Алис.

— Не разбирам точно предназначението му — рече рентгенологът и почеса черепа си.

— Мисля, че става дума за радиопроследяващ чип — каза полицайката, — подобен на тези, които използват за животните. Миналата година служебно присъствах на конференция по тази тема: твърди се, че в Латинска Америка някои богаташи са си имплантирали подобни чипове, за да ги намерят бързо, ако бъдат отвлечени.

— Армията също все по-често постъпва така с изпратените на фронта — продължи мисълта й лекарят, без да изпуска от поглед рентгеновите снимки. — Чипът предава всичко, което е от значение за здравето им. В случай на злополука може да се стигне до медицинското им досие само като се извади то от компютъра. Това е процедура, която се банализира, но този тип чипове са много малки: не по-големи от оризово зърно. Вашият е значително по-голям.

— Какво представлява тогава?

Рентгенологът се напрегна, за да включи в услуга всичките си познания.

— В последните години в медицинските списания бяха публикувани много статии за изследвания, свързани с поставянето на електронни чипове, способни автоматично да отделят равни дози лекарства, необходими за определени болести. Така се постъпва например при лечението на остеопорозата, но вашият случай не е такъв, тъй като имплантът трябва да е на равнището на кръста и да изглежда много по-внушителен.

— Тогава? — започна да губи търпение Алис.

— Поддържам идеята си за мини пейсмейкър.

— Казах ви, че нямам сърдечни проблеми! — ядоса се тя.

Лекарят отново се загледа в екрана, увеличи изображението в зоната, пусна принтера и закачи новата снимка на негативоскопа.

— Формата на вашия имплант не е академична, но съм почти сигурен, че е от титан! — заяви той.

Алис приближи лице до снимката.

— Добре, да приемем, че става дума за пейсмейкър. Имам колега, който носи такъв, той всеки седем години трябва да се явява за смяна на батерията.

— Да, това е операция, която се прави на шест до десет години. По-голямата част от пейсмейкърите са снабдени с литиеви батерии.

Алис посочи снимката.

— Как се побират батериите в толкова малко пространство?

Замислен, рентгенологът изрази една хипотеза.

— Вашият най-вероятно няма батерии.

— Как функционира тогава?

— Може би благодарение на система за самозахранване: пиезоелектрически сензор, който преобразява движенията на гръдния ви кош в електричество. Това е част от извършваните напоследък изследвания за миниатюризиране на сърдечните стимулатори.

Митчъл взе пластмасова линийка, прилепи я към негативоскопа и отбеляза една точка от снимката.

— Виждате ли този леко заоблен край, който прилича на нарез?

Алис кимна утвърдително.

— Мисля, че е конектор, който служи за свързване на пейсмейкъра със сърцето ви посредством сонда.

— А къде е сондата? — попита полицайката.

— Няма я, това е най-странното.

— Следователно с какво е свързан апаратът?

— С нищо — призна лекарят. — При тази конфигурация не е в състояние да изпраща електрически импулси.

Алис неуверено попита:

— Можете ли да ми го махнете?

— Навярно един от моите колеги е способен да го стори, но трябва да ви се направят операция и допълнителни изследвания.

Мисълта на Алис препускаше със сто километра в час.

— Последно: проверих и не открих никакъв белег по гърдите, врата и под мишниците си. Как са могли да ми имплантират това без да оставят следа?

Митчъл прехапа устни.

— Може да го носите отдавна.

— Невъзможно. Щях да забележа — прекъсна го тя.

— Или пък ви е имплантирано от друго място.

Под смаяния поглед на рентгенолога Алис си разкопча колана, свали ботите си и изхлузи панталона. Прегледа внимателно глезените, краката, коленете си… Когато в горната част на лявото бедро откри прозрачна превръзка, сърцето й заби лудо. Тя махна лепенката и под нея се появи лек срез.

— Оттук са ви го имплантирали — отгатна лекарят и се приближи до белега. — Имплантът е толкова малък, че спокойно са го промушили нагоре с катетър.

Смутена, Алис се облече отново. Това разследване беше не само смущаващо и ужасяващо сюрреалистично, но и ставаше направо налудничаво.

— За да обобщим: нося пейсмейкър без батерия, без сонда и следователно не стимулира органите ми — рече тя.

— Напълно неразбираемо — измънка Митчъл.

— Но за какво служи в такъв случай?

— Точно това се питам и аз — призна рентгенологът.

[1] Всяка непозната опасност е ужасна(лат.). ↑

[2] Пейсмейкърът е нещо като малък компютърен чип, който се захранва с батерия; имплантира се под кожата през 4 см разрез; жичките се въвеждат в сърцето; със слаби електрически импулси той регулира сърдечния ритъм. ↑

[3] Негативоскоп се използва за наблюдение на рентгенови снимки; монтира се на стената. ↑

19
Сред живите

Към разбитото сърце не се приближава никой, ако сам не е изпитал силата на страданието.

Емили Дикинсън

Бавно падаше мрак.

Слънцето изпращаше последните си лъчи като изкусен майстор на светлината. От преливащите им оттенъци гората сякаш гореше. На първи план се извиваше вихрушка от ярките пламъци на кленовете, на ясените и на брезите, блестяха златните отражения на листвениците, галеха взора меките цветове на липите. После идваше ред на златистокафявият оттенък на буковете, черната кръв на шмака и на червените американски дъбове, тъмночервеното искрене на офиките. Още по-далеч зелената стена на боровете, а над нея минералната и ръбеста маса на скалите.

В Грийнфилд Габриел напълни резервоара с бензин, провери маслото и намери нова резервна гума. Алис отиде при него в сервиза и му разказа последната информация от Сеймур за произхода на пистолета и за своето ауди, намерено на Моста на влюбените. Инстинктивно се въздържа да го осведоми за чуждото тяло под кожата си. Предпочиташе да получи повече яснота по въпроса, преди да му говори неща, които ще му се сторят небивалици.

Отново поеха на път, но при Братълборо автоцистерна, пълна с гориво се беше обърнала на шосето. Бензинът се беше разлял навсякъде, така че пожарникарите и полицията по принуда затвориха междущатски път 91 и определиха охранителен периметър, за да предотвратят риска от пожар.

Принудено да напусне магистралата и да поеме по второстепенни пътища, шелбито намали скорост. Ако отначало двамата полицаи ругаеха този обрат на съдбата, постепенно се отпуснаха, покорени от спокойствието на местата, през които минаваха. Слушаха местна радиостанция с хубава музика: „Американски пай“ на Дон Маклийн; „Само днес“ на Джордж Харисън; „Златното сърце“ на Нийл Йънг… На една отсечка край пътя дори си купиха от местен производител сайдер и понички с канела.

В продължение на час сякаш забравиха за разследването.

Пейзажът беше привлекателен, прорязан от пътеки, от покрити мостове, от панорамни гледки и от планински потоци. В по-голямата си част хълмист, релефът на места се изравняваше в продължение на няколко километра. Тогава шосето заприличваше на селски път, покрай който се редяха живописни селища, старовремски ферми и широки пасища, по които се разхождаха млечни крави.

Дълго време Алис се унасяше от бръмченето на колата. Декорът й напомняше за летуванията в Нормандия, когато беше по-млада. Времето беше спряло хода си. Всеки път когато преминаваха през селце имаха усещането, че се връщат сто години назад. Сякаш се движеха по пощенска картичка от Нова Англия, илюстрирана със стари земеделски хангари, мандри с високи покриви и обилна растителност.

* * *

Очарованието изчезна внезапно, когато Алис отвори жабката, за да прибере кобура си. През първите години в полицията тя се подиграваше на колегите си, които носеха оръжие дори когато не бяха на работа. Но с течение на времето стана същата като тях: изпитваше нужда да усеща тежестта на патлака до гърдите си, за да е напълно спокойна, за да е в пълна хармония със себе си.

Пистолетът беше там, където го беше оставила, потънал в кожения калъф, но редом с него имаше детска играчка: метална количка с бяла каросерия, украсена със сини ивици. Точно копие на мустанга шелби, в който се возеха.

— Какво е това?

Габриел погледна играчката.

— Вероятно джаджа, която е доставяла удоволствие на Кени.

— Нямаше я тук преди малко.

Габриел сви рамене.

— Вероятно не сте видели добре.

— Сигурна съм, че жабката беше празна, когато оставих там оръжието си — подчерта младата жена.

— Има ли някакво значение? — ядоса се той.

— Мисля, че решихме да споделяме всичко.

Кийн въздъхна.

— Окей, братовчедът на Барби ми я даде. Впрочем много симпатичен тип. Той колекционира играчки марка „Хот уилс“. Притежава най-малко триста. Забавно, нали?

— Забавно… — повтори тя, без да го изпуска от очи.

Той раздразнено повиши тон.

— И какво? Момчето искаше да ме зарадва като ми подари количката. Взех я, за да не го обидя, точка. Проява на елементарно възпитание. Не е необходимо цяла вечер да обсъждаме тази дреболия!

Алис избухна.

— Престанете да ме правите на идиотка! Искате да ме накарате да повярвам, че сте станал толкова симпатичен на майстора, че ви е подарил количка от колекцията си? И как така цената все още стои на опаковката!

Изнервен, Габриел я погледна злобно, преди да запали цигарата, която висеше зад ухото му. Дръпна няколко пъти и купето се изпълни с дъх на никотин. Подразнена от дима, Алис свали стъклото на прозореца. Тя не изпускаше от очи партньора си — взираше се в тъмните му ириси, следеше деформираните му от гнева черти и се надяваше да открие истината, да разплете тайната.

Изведнъж очевидното блесна.

— Имате син — промълви тя, сякаш си говореше сама.

Той замръзна. Настъпи мълчание. Тя настоя:

— За него купихте играчката, нали?

Той обърна главата си към нея. Тъмният му поглед блестеше като петрол. Алис разбра, че поема по минно поле.

— Вярно е — призна полицаят и дръпна от цигарата, — имам малко момченце. Исках просто да му направя подарък. Забранено ли е?

Алис се засрами и почувства не на място; не беше убедена, че иска да продължи този разговор. Въпреки това попита мило:

— Как се казва?

Габриел наду звука на радиото и наведе глава. Не беше предвидил нежеланата намеса в личния си живот.

— Мисля, че имаме да решаваме други проблеми, Шефер. Лицето му стана тъжно. Няколко пъти премига и накрая каза:

— Казва се Тео. На шест години е.

По интонацията Алис разбра, че темата е изключително болезнена.

Развълнувана, тя намали звука на радиото и опита да отвърне с нещо успокоително:

— Количката е красива — и посочи шелбито. — Ще му достави удоволствие.

Кийн грубо изтръгна играчката от ръцете й и я запокити през прозореца.

— Постъпих глупаво. И без това въобще не го виждам.

— Габриел, не!

Тя сграбчи волана и го принуди да спре. Раздразнен, той внезапно наби спирачки, отвори вратата и излезе.

Алис наблюдаваше как се отдалечава в огледалото за обратно виждане. Сега се намираха на тесен панорамен път, който се извиваше към долината. Тя видя как Габриел сяда на скалата, която висеше над бездната като театрален балкон под открито небе. Той допуши цигарата си и запали нова. Алис излезе от колата, прибра играчката и се приближи до Габриел.

— Съжалявам — каза тя и седна до него на скалата.

— Не стойте тук, опасно е.

— Ако е опасно за мен, значи е опасно и за вас.

Тя се наведе напред и се загледа в езерото долу. Палитрата на есенните цветове се отразяваше във водата.

— Защо не го виждате по-често?

Той направи уклончив жест.

— Живее в Лондон с майка си. Дълга история.

Тя му поиска цигара, която вятърът й пречеше да запали. Мъжът й подаде своята и в момента, когато Алис най-малко очакваше, сподели мъката си.

— Невинаги съм работил във ФБР. Преди да се явя на конкурса за приемане в Бюрото бях полицай на терен в Чикаго.

Присви очи и остави спомените да изскочат на повърхността.

— В този град съм роден и там срещнах жена си: израснахме и двамата в украинския квартал, убежището на имигрантите от Източна Европа. По-скоро спокойно местенце, разположено североизточно от Луп.

— Работили сте в отдела за убийства?

— Да, но в южните квартали, където се намират най-горещите точки на града: районът Енгълуд, както и Ню Сити…

Той всмука силно от цигарата и продължи:

— Мръсни кътчета, гангренясали от гангстерски банди, изоставени на страха и на безнадеждността, където полицията не може да стори почти нищо. Цели територии под конзола на дребни бандити, които се смятат за наследници на Белязания и упражняват терор с леки картечници.

Недалечното минало се връщаше в спомените му. Минало, което искаше да държи далече от себе си — но въпреки всичко то изникваше отново и отново.

— Нямате ли усещането, че ние, полицаите, работим за мъртвите? Именно те са истинските ни клиенти. На тях трябва да даваме сметка. Те изпълват с кошмари нощите ни, докато не намерим убийците им. Точно в това ме упрекваше най-често жена ми: „Хората, с които прекарваш най-много време са мъртви. Ти никога не си сред живите.“ Всъщност имаше право…

Алис прекъсна Габриел преди края на монолога му:

— Не е вярно! Напротив: ние работим за техните семейства — за хората, които са ги обичали. За да им позволим да се отдадат на скръбта си, за да въздадем правосъдие, да сторим така, че убийците да не продължават да вършат зло!

Той я погледна неуверено и продължи разказа си.

— Един ден реших наистина да подпомогна живите. В Енгълуд бях всекидневно в контакт с членовете на асоциация от медиатори. Разнородни хора, повечето социални работници и бивши рецидивисти от квартала, които бяха обединили силите си, за да сторят това, което представителите на закона не успявахме: да намерят кусурите на механизмите, да предотвратят конфликтите, да успокояват напрежението. И най-вече да спасяват тези, които все още не са окончателно погубени.

— Най-младите ли?

— Всички, които не бяха напълно подвластни на наркотиците. Понякога доброволците действаха на ръба на закона. Много пъти съм им помагал да измъкват млади проститутки от квартала като съм им предоставял фалшиви документи, малко пари, конфискувани при задържане на дилърите, влаков билет за Изток, адрес за живеене, обещание за работа…

Също както Пол… — помисли си неволно Алис.

Гората се отразяваше в очите на Габриел и придаваше на погледа му обезпокоителна интензивност.

— Убеден, че върша добро, не прецених срещу какво се изправям. Бях решил да не обръщам внимание на предупрежденията и заплахите, които получавах. А трябваше, тъй като сутеньорите и бароните на дрогата не се шегуват, когато някой се докосва до работните им инструменти.

Той продължи разказа си, като често го прекъсваше и замълчаваше за кратко.

— През януари 2009 г. малката сестра на жена ми предвиждаше да замине през уикенда на ски с приятелки, за да отпразнува рождения си ден. Тя ни помоли да й дадем джипа и ние се съгласихме. Още се виждам как й махам от верандата за сбогом. „Пази се, Йохана! Не се пускай по непозволени писти!“ Тази вечер тя носеше шапка с помпон. Бузите й розовееха от студа. Беше на осемнайсет години. Пълна с живот. Настани се зад волана на джипа, завъртя ключа. И… колата експлодира пред очите ни. Гадовете от Енгълуд не бяха се поколебали да минират автомобила ми…

Габриел запали нова цигара с угарката от предишната и продължи:

— Веднага след погребението на сестра си жена ми напусна дома ни заедно с нашия син. Настани се в Лондон, където живее част от семейството й. След това всичко се разви много бързо: тя поиска развод, а аз бях сразен от питбулите, които нае да я защитават. Обвиниха ме, че съм насилник, че съм алкохолик, че посещавам проститутки. Служиха си с фалшиви показания и с есемеси, извадени от конкретния контекст. Не можах да се противопоставя и й дадоха изключителните права над Тео.

Той дръпна за последен път от цигарата и я смачка в скалата.

— Имах право да виждам сина си само два пъти годишно. Тогава един ден превъртях. Отидох в Англия при жена си, опитах се да я убедя, но тя отказа. Адвокатите й се развихриха и измъкнаха от съда ограничителна заповед, която вече не ми позволява да се срещам с Тео.

Отчаяние се появи в погледа му. Падаше мрак. Задуха вятър и стана студено. Алис развълнувана постави ръка на лакътя му, но внезапният звън на телефон развали момента.

Размениха погледи, осъзнавайки, че полуоткрехнатата врата към тайната градина беше на път да се затвори.

* * *

— Да, Сеймур? — включи високоговорителя.

— Намерих захарната фабрика. Там съм. По дяволите, мястото е напълно изолирано. Вероятно тук са снимали „Злите мъртви“!

— Опиши ми какво виждаш.

— Прилича на преддверието на ада.

— Не се превземай толкова.

— И освен това, вали като из ведро, а аз съм без чадър.

— Не ми пука, Сеймур! Носиш ли факлата, големите клещи и луминисцентната лампа?

— Да, всичко е в торбата ми.

Заради високоговорителя буботещият глас на полицая се носеше от телефона, резонираше в долината и се блъскаше в планинските склонове.

— Както ми каза Кастели фабриката е изоставена преди повече от трийсет години. Намирам се в основното помещение. То е почти срутено. Всичко е в ръжда, а храсталаците са по-високи от човешки ръст.

Алис затвори очи, за да си припомни точно вътрешността на мястото, както го беше описал баща й.

— Добре. Излез отзад и потърси складова база. Сграда, която прилича на силоз.

Минаха няколко секунди преди Сеймур да проговори отново.

— Окей, виждам нещо като висок и тесен резервоар, обрасъл в бръшлян. Прилича на пишка на зелен великан!

Алис не се засмя на шегата.

— Обиколи кулата, докато намериш три каменни кладенеца.

Ново очакване.

— Ето, виждам ги. Покрити са с решетки.

Алис усети, че сърцето й започва да блъска в гърдите.

— Започни от средния. Можеш ли да махнеш решетката?

— Почакай да включа телефона на хендс фрий… Така, решетката не е заварена. Затова пък отдолу има железен вентилационен отвор.

— По силите ли ти е да го повдигнеш?

— По дяволите, тежи цял тон. Отвори се…

Младата жена пое дълбоко въздух.

— Какво виждаш вътре?

— Нищо…

Тя се ядоса:

— Насочи факлата, дявол да го вземе!

— Точно това правя, Алис. Няма нищо, казвам ти!

— Запали луминисцентна лампа!

Тя чу мърморене в другия край на линията.

— Как действат тези джаджи…

Ядосана, Алис повиши глас:

— Вземи осветителното тяло, сгъни го на две, разтърси го, за да се включи, и го хвърли в дъното на дупката.

Изминаха още няколко секунди, след което Сеймур заяви:

— Кладенецът е празен и напълно пресъхнал.

По дяволите, не може да е вярно.

— Какво очакваше да намеря? — продължи Сеймур.

Алис се хвана за главата.

— Трупът на Вон.

— Ти си полудяла!

— Погледни в другите два кладенеца!

— Решетките им са заварени. Никой не ги е отварял от Памтивека.

— Разбий решетката с клещите!

— Не, Алис, нищо няма да разбивам. До гуша ми дойде от безумията ти. Връщам се в Париж.

Безсилна, посред гората, на повече от шест хиляди километра от старата захарна фабрика, Алис стисна гневно юмруци. Сеймур грешеше. Имаше труп в кладенеца. Тя беше сигурна.

Готвеше се да затвори телефона, когато от другия край на линията се чу хриптене и дъжд от ругатни едва не спука тъпанчетата й.

— Сеймур? — изплаши се тя.

Мълчание. Размени тревожен поглед с Габриел, който макар да не разбираше всичко, което си говореха двамата французи, усещаше, че напрежението расте.

— Сеймур, какво стана? — извика тя.

Последва дълга пауза, по време на която чуха металическо проскърцване. След това Сеймур най-после проговори:

— Гадост! Имаш право… намерих труп.

Алис затвори очи и си отдъхна.

— Но не е в кладенеца — продължи полицаят.

Не е в кладенеца ли?

— Има труп в кабината на стар багер.

Смъртно бледа, Алис промълви почти без дъх:

— Вон ли е?

— Не, млада жена! Завързана е здраво. Чакай… задушена е с чорапи, майка му стара! С чорапи!

Алис се опита да запази хладнокръвието си.

— Разложен ли е трупът?

— В мрака и сред този потоп, който се изсипва, ми е трудно да видя… Според мен е била убита най-много преди няколко дни.

Объркване се изписа на лицето на Габриел.

— Можете ли да ми обясните какво става?

Алис стегнато му описа положението на английски. От устните на федералния агент се изплъзна един въпрос:

— Ask him what color the tights are. According to the eyewitnesses, on the day of her murder Elizabeth Hardy was wearing PINK tights.[1]

— Какъв е цветът на чорапите й, Сеймур? — рече Алис.

— Невъзможно е да ти отговоря, много е тъмно… Трябва да те оставя, Алис, отивам да говоря с местната полиция.

— Почакай, Сеймур. Цветът на чорапите, моля те! — нададе вопъл тя.

— Червени, или по-скоро… розови — каза той, преди да затвори.

Алис и Габриел се спогледаха вкаменени.

Кошмарът продължаваше.

[1] Попитай го какъв е цветът на бельото й. Според свидетелските показания в деня на убийството си, Елизабет Харди е носила розови чорапи. ↑

20
В къщата

Хората дирят светлината в свежа градина, където цветовете искрят.

Жан Тардийо[1]

Синя луна грееше в небето въпреки облаците.

Настъпи полярен студ.

В купето на шелбито отоплението не беше особено силно. Алис разтърка ръцете си, за да ги стопли и ги мушна в ръкавите на пуловера си. Беше запалила плафониерата и държеше пътната карта разгъната на коленете си. Наведен напред и стиснал мрачно волана, Габриел караше. След обаждането на Сеймур пътуваха повече от три часа, като се придвижваха все по-високо на север. След толкова дълъг пробег липсата на комфорт в шелбито беше болезнена: ниски седалки, праисторически амортисьори, дефектно отопление.

Изцяло концентриран над изненадите на пътя, Габриел взе много остър завой и забави ход, за да успее колата да продължи по стръмния път между дефилетата на Белите планини. От километри не бяха срещали друго превозно средство. Мястото беше пустинно.

Около тях природата се налагаше с цялото си величие. Гората беше мрачна, заплашителна, без нюанси. Палитрата на есенните цветове отстъпи пред еднообразна багра — сенчеста и невероятно тъмна.

Край лъкатушещия път понякога се откриваше потъналата в мъгла долина, както и терасовидна каскада, чиито водни маси образуваха сребристи площадки в скалата.

С тъмни кръгове от умора и безсъние под очите, Алис мислено си повтаряше до втръсване наученото от Сеймур: Вон не само не беше мъртъв, но и продължаваше пъкленото си дело. Преди десет дни беше убил медицинска сестра тук в Нова Англия, а малко по-късно се беше върнал във Франция, за да нанесе пореден удар и да скрие трупа в старата захарна фабрика.

Вон не действаше сам. Алис беше сигурна. Срещата й с Габриел не изглеждаше случайна. Вон ги беше събрал двамата, за да ги провокира и да ги подложи на изпитание. Обаче тази зловеща постановка не можеше да бъде творение на самотен човек. Що се отнася до логистика — без съучастник нямаше как да нареди такъв пъзел.

Алис разтри клепачите си. Вече нямаше ясни идеи, мозъкът й действаше на забавен ход.

Измъчваше я труден въпрос: защо баща й я беше излъгал, че Вон е мъртъв?

Тя раздвижи раменете си и изчисти изпаренията, които се натрупваха върху стъклото на колата. Злокобният пейзаж я угнетяваше. Много се страхуваше и само присъствието на Габриел й помагаше да не се поддаде на паниката.

Минаха още петнайсетина километра преди да стигнат дървен бордюр, от който започваше пътека в гората.

— Тук е! — възкликна Алис и вдигна очи от картата.

Колата зави вляво и тръгна по горския друм, заобиколен от борове. След стотина метра проходът стана по-тесен, сякаш дърветата се изпречваха, за да отблъснат двамата натрапници. Пътниците потънаха в растителния тунел. Игличките драскаха каросерията на мустанга, клоните се блъскаха в стъклата, земята ставаше все по-нестабилна. Иглолистната гора направо ги поглъщаше.

Появило се от нищото, пред колата изскочи нещо тъмно и голямо. Алис извика, Габриел натисна с все сила спирачката и завъртя волана, за да избегне преградата. Шелбито се поднесе към дънера на един бор, който счупи огледалото за обратно виждане и направи на пух и прах едно от задните стъкла; плафониерата угасна.

Тишина. Страх. Последва дълъг рев.

Лос… — помисли си Алис, докато гледаше как се отдалечава силуетът на голямото животно с разперени като ветрило рога.

— Нищо счупено? — реши да провери Габриел.

— Добре съм — отвърна Алис. — А вие?

— Ще оживея — успокои я той и запали колата.

Преминаха петстотин метра, докато излязоха на поляна, сред която се издигаше ферма.

Спряха шелбито близо до сградата и загасиха фаровете. Лунната светлина беше достатъчна, за да могат да виждат дома. Беше правоъгълна конструкция, покрита с дървени плоскости и завършваща с двуостър покрив от кедър. Две тавански прозорчета сякаш подозрително ги наблюдаваха. Капаците на прозорците не бяха затворени, а вътре цареше пълен мрак.

— Няма никого — констатира Габриел.

— Или някой се опитва да ни накара да мислим така — рече Алис.

Тя затвори войнишката си торба и я подаде на Габриел.

— Вземете я — нареди му, докато вадеше пистолета от жабката. Пъхна го в кобура, провери затвора, вдигна предпазителя и сложи пръст на спусъка.

— Да не смятате да тръгнете направо? — попита Габриел.

— Виждате ли друго решение?

— Може да попаднем под обстрел!

— Ако Вон искаше да ни убие, щеше да го е сторил отдавна.

Измъкнаха се на студа и поеха към къщата. От устните им излизаше горещ дъх, рисуваше сребърни спирали, които се стапяха в нощта.

Спряха пред обикновена пощенска кутия, боядисана, но олющена.

КАЛЕБ ДЮН

— Поне не сме сбъркали мястото — каза Габриел и отвори кутията.

Беше празна. Някой наскоро беше прибрал пощата. Продължиха до верандата, където намериха вестник.

— Днешен „Ю Ес Ей Тудей“ — съобщи Габриел, след като махна найлоновата му опаковка.

Остави екземпляра върху стар люлеещ се стол.

— Следователно Дюн още не се е върнал — съобрази Алис и погледна вестника.

Габриел застана пред входа и се поколеба.

— От юридическа гледна точка няма никаква разумна причина да сме тук. Дюн официално не е заподозрян в нищо. Нямаме съдебно нареждане, нямаме…

— И тогава? — прояви нетърпение Алис.

— Ще се опитаме да влезем в къщата, без да разбиваме вратата…

Полицайката прибра оръжието си и клекна пред портата.

— Дайте ми чантата.

Тя бръкна в торбата и извади голям мукавен плик, сгънат на две, който съдържаше рентгеновите снимки на гръдния й кош.

— Къде намерихте това? — запита Габриел, като видя медицинските изображения.

— Ще ви обясня по-късно, Кийн. Готова съм да се обзаложа, че вратата просто е затворена. В този край едва ли се боят особено от крадци.

Алис прокара твърдия лист между вратата и рамката и натисна няколко пъти. Не успя.

— Оставете, Шефер, не сме във филм: заключено е.

Но тя прояви настоятелност, вдигна плика с рентгеновите снимки и разтърси вратата, като леко я оттласкваше нагоре, докато езичето на бравата се превъртя и освободи достъпа.

Тя погледна тържествуващо Габриел и отново хвана глока си. След това двамата полицаи влязоха във фермата.

* * *

Първото, което им се наби на очи беше, че къщата е отоплена. Следователно Дюн е излязъл и е имал намерение да се върне бързо.

Габриел запали осветлението. Интериорът беше прост: нещо като голяма ловджийска колиба с под от стари тухли, стени с жилести дъски и печка с дърва. Салонът се състоеше от изтъркано ъглово канапе и от огромна каменна камина, над която стърчеше главата на сръндак. Четири оръжия висяха на пирамидата за пушки.

— Чифтета за отстрелване на гугутки или на яребици — обясни Габриел. — Нищо друго.

Единствените следи от модерност: флагчета на бостънския бейзболен отбор „Ред Сокс“, нов модел телевизор, конзола за електронни игри, лаптоп и малък принтер, поставен на дървена маса. Минаха през кухнята. Същата обстановка: леко овехтели стени, чугунена готварска печка, стари медни тенджери.

Качиха се на първия етаж и откриха коридор, който водеше към три малки строго мебелирани и почти празни стаи.

След като се върнаха долу, отвориха гардеробите и чекмеджетата, надникнаха по етажерките, обърнаха възглавниците и платнената покривка на канапето. Трудно беше да се повярва, че подобна къщичка може да бъде убежище на сериен убиец.

— Странно е, че няма никакви лични снимки — отбеляза Габриел.

Алис седна пред лаптопа и го пусна. Нямаше парола. Нямаше снимки, нямаше и изтрита история на посетените уеб сайтове, нямаше поща. Истински празна обвивка.

Алис започна да анализира. Реши, че Дюн изпраща имейлите си, минавайки през сайта на интернет доставчика си. Влезе в него — беше единственият сайт, отбелязан сред предпочитаните, — но намери само месечни фактури, спам и реклами.

Габриел продължи да оглежда и в един кухненски шкаф откри найлоново парче и изолирбанд, които остави настрана, за да покрие счупеното стъкло на шелбито. Забеляза голям вертикално повдигащ се прозорец, който гледаше към задната част на гората. Отвори го от любопитство и стана течение, което хлопна отворената до този момент входна врата. Алис повдигна глава и побледня.

С един скок стана от стола, приближи се до входа и се вцепени. От вътрешната част на вратата бяха окачени на големи пирони три снимки, които тя винаги пазеше в портфейла си.

Първо, портрет на широко усмихнатия Пол, направен на Амалфитанското крайбрежие в ботаническата градина на град Равело. След това — една от нейните ехографии. Тази от петия месец на бременността.

Алис затвори очи. За секунда като на лента изникнаха всички чувства, които изпита като видя бебето си на екрана през този ден. Всичко можеше да се различи: деликатната форма на лицето, овалът на очите, мъничките ноздри, ръчичките, изваяните пръстчета. Тя сякаш чуваше хипнотизиращия шум от сърдечния ритъм: папам, папам, папам…

Отвори очи за последното изображение: беше трикольорната й полицейска карта. Тя също беше прикована към вратата, скъсана на две.

Папам, папам, папам… Шумът от собственото й блъскащо в гърдите сърце се смесваше със спомена за сърдечния ритъм на сина й. Изведнъж стаята се завъртя около нея. Помете я топла вълна, обхвана я неустоимо желание да повърне. Едва успя да усети, че някой я подкрепя, когато изгуби съзнание.

* * *

Гръмотевици огласяха небето, стъклата на прозорците се тресяха. Светкавици озаряваха помещението. Алис бързо се съвзе, но беше бледа като призрак. Габриел беше категоричен.

— Нищо няма да постигнем, като чакаме в тази барака. Трябва да намерим Калеб Дюн. Нищо не ни гарантира, че той ще мине от тук.

Алис и Габриел седяха в салона от двете страни на дървената маса, на която бяха разстлали пътната карта на района, федералният агент продължи да разсъждава.

— Или Дюн и Вон са едно и също лице, или Дюн ще ни отведе при Вон. По някакъв начин този мъж държи в ръцете си важна част от истината.

Алис се съгласи. Тя затвори очи, за да се концентрира по-добре. ДНК анализът беше показал, че кръвта по блузата й беше на Дюн. Следователно Дюн е бил ранен наскоро. През последната нощ или преди зазоряване. И раната му вероятно е достатъчно сериозна, за да не се завърне вкъщи. Къде се намираше сега? Вероятно в скривалище. Или пък в болница.

Сякаш четеше мислите й, Габриел рече:

— А ако Дюн се лекува в болницата, където работи?

— Обадете се и ще разберем — подсказа му тя и включи лаптопа.

Влезе в интернет и намери координатите на болницата „Себаго Котидж“.

Записа адреса, телефонния номер и се опита да открие мястото на картата.

— Ето тук е — каза и посочи брега на езеро, с очертанията на електрическа крушка. Само на 60 километра.

Габриел пробва да я отрезви:

— Докато стигнем ни чакат най-малко два часа път.

— Да потърсим ръководството на болницата и да питаме дали са подслонили Дюн.

Той поклати глава.

— Няма да ни отговорят по телефона. Дори е възможно да го подплашат.

— Тогава тръгваме на сляпо, така ли?

— Може би не. Имам идея. Дайте ми телефона.

Габриел избра номера на болницата, попадна на телефонната централа, но вместо да търси някой от ръководството, помоли да го свържат с охраната.

— Тук охраната, слушам — чу се вял глас, чието апатично звучене никак не отиваше на охранител.

— Добър вечер, приятел съм на Калеб Дюн. Каза ми, че мога да го намеря на този номер. Ще ми позволите ли да говоря с него?

— Ще бъде трудно, приятелю. Както изглежда, Калеб е бил прострелян. Тук е, но се намира от другата страна на бариерата, ако разбирате какво имам предвид…

— Дюн е при вас? В болницата „Себаго Котидж“?

— Във всеки случай така ми каза шефката.

— Шефката ли?

— Катрин Колер, помощник-директор на болницата.

— Знае ли се кой е стрелял по него?

— Нямам представа. Тук не обичат много някой да задава въпроси.

Габриел благодари на нощния пазач и затвори телефона.

— Да тръгваме — каза Алис. — Този път ще го хванем. Щеше да затвори лаптопа, когато внезапно се отказа.

— Само минутка.

Възползва се от достъпа до интернет, за да си провери имейлите. Бяха изминали повече от пет часа, откакто говори с Франк Марешал, комисарят от Регионалната дирекция на транспортната полиция. Може би беше намерил изображението на колата върху охранителните камери на паркинга на улица „Франклин Рузвелт“. Всъщност тя не вярваше особено, че Марешал ще реагира бързо.

Но се лъжеше: очакваше я имейл.

От: Франк Марешал

До: Алис Шефер

Тема: Охранителни камери

Здравей, Алис,

Ето изображението от охранителните камери, на което се вижда регистрационния номер на колата, който ми даде. Не можах да ти изпратя целия филм, защото е много трудно, но съм извадил снимки от него. Надявам се, че ще ти бъдат достатъчни.

Целувки

Франк

Следваха четири снимки, пуснати като прикачени файлове.

Алис уголеми изображението.

20:12: две снимки показваха влизането на аудито в паркинга. Качеството на образа не бе толкова лошо, колкото твърдеше Сеймур. През предното стъкло Алис отлично различи лицето си и се убеди, че е сама. 0:17: две други снимки представяха излизането на аудито. Този път Алис имаше компания и не караше тя. Изглеждаше рухнала, почти в безсъзнание на седалката до шофьора. Мъж държеше волана. На първата фотография лицето му не се виждаше, но на втората той бе вдигнал глава.

Алис увеличи докрай образа и изпълни целия екран със снимката.

Кръвта й застина във вените.

Нямаше съмнение.

Мъжът зад волана на аудито беше Сеймур.

[1] Жан Тардийо (1903–1995) е френски писател, поет и драматург. ↑

21
Седефеният воал

Но горко на един, който падне, а няма другиго да го повдигне.

Книга на Еклисиаста или Проповедника[1]

Шелбито се гмурна в мрачините.

Бурята се стовари върху планината с опустошителна сила. Вятърът клатеше колата, дъждът блъскаше по стъклата и по найлоновото покритие, предизвикваше адски шум.

Стигнаха върха на възвишението преди половин час и започнаха дълго слизане към долината. С много завои, пътят непрекъснато лъкатушеше и беше станал хлъзгав.

Алис държеше в ръце снимката от паркинга, на която се различаваше лицето на Сеймур. Тя многократно се опита да се свърже с „приятеля“ си, но всеки път отговаряше гласовата поща. Наведе очи към фотоса и продължи да го разглежда на бледата светлина от телефона си.

Седеше до Сеймур в собственото си ауди. Изглеждаше изтормозена и опиянена от алкохола, но не напълно изгубила съзнание.

Как беше възможно да не се сеща за подобен епизод от предишната нощ? Опита се да се вмъкне в този дял на паметта си, но все един и същи седефен воал й осуетяваше достъпа до спомените. С много голямо усилие, часовниковият механизъм на мозъка й изведнъж сякаш проработи. Сърцето на Алис се разтуптя. Да, спомените бяха тук! Вплетени в сложните меандри на подсъзнанието й. Истината изглеждаше близо. Алис се въртеше около нея, но когато пробва да я открие, тя се отдалечи, отлетя и се разтвори в леденото купе на колата.

Истински танталови мъки.

Изведнъж тъмночервено петно просветна в мрака. Алис обърна глава: бензиномерът показваше, че е на изчерпване.

— До дяволите — изруга Габриел. — Може да не се доберем до болницата. Тази хала трябва да изпива по повече от двайсет литра на сто километра!

— Колко още ще успеем да продължим?

— Най-много петдесет километра.

Алис освети пътната карта с джиесема си.

— Според плана край шосето има магазин с бензиностанция. Смятате ли, че ще издържим дотам?

Габриел присви очи, за да си представи къде е магазина.

— Ще е трудно, но ще пробваме.

Вятърът се опитваше да проникне в шелбито. Дъждът продължаваше да се сипе, заплашвайки да удави колата. С вперени в пътя очи Габриел взе думата:

— Вашият Сеймур нито за миг не го…

Алис въздъхна, обзета от изтощение.

— Вие не го познавате.

— Винаги ми се е струвал съмнителен, това е.

— А според мен вашите критики са съмнителни. Нека изчакаме да чуем неговата версия преди да го съдим.

— Не виждам какво може да промени неговата версия! — ядоса се полицаят. — Той ви лъже от самото начало. Той ни лъже, мътните го взели! Може би цялата информация, които ни снесе от сутринта, е невярна!

Алис възприе подобна вероятност с безпокойство. Габриел потърси цигара в джоба на ризата си и я запали, без да изпуска пътя от поглед.

— С баща ви е същата работата!

— Достатъчно! Оставете баща ми на мира.

Той избълва няколко кълбета дим, които се разпиляха из колата.

— Само констатирам, че сте заобиколена от хора, които ви манипулират и ви излагат на опасност.

След като стигнаха долината, започнаха да срещат автомобили. Един камион се размина с тях и ги освети с фаровете си.

— И освен всичко друго: намирате им извинения! — продължи Габриел.

Отчаяна, Алис се защити храбро.

— Без Сеймур и без баща ми не бих била сега тук, разбирате ли? Как смятате, че успях да продължа да живея, след като един луд ме изкорми, уби детето ми и ме остави в локва кръв?

Габриел се опита да се защити, но Алис повиши тон, за да не му позволи да говори:

— След смъртта на Пол бях смачкана и само те ме подкрепиха! Но сте прекалено глупав, за да разберете това!

Габриел млъкна и продължи замислен да пуши. Алис въздъхна и обърна глава към прозореца. Дъждът барабанеше по стъклото. Спомените нахлуха в главата й.

Спомням си

Декември 2011 — юли 2013

Спомням си.

Спомням си, че бях сигурна: най-после всичко ще се свърши.

Не си представях друг изход: щом се върна у дома, ще взема служебното си оръжие и ще си тегля куршума.

Изстрел, който ще ми попречи да потъна още по-дълбоко в ада.

Прикована към болничното легло, мислено си представях сценария много пъти: щракването на пълнителя, студения метал в устата ми, насоченото нагоре дуло, което ми пръска мозъка.

Този образ се повтаряше непрекъснато, преди да заспя. Пръстът ми на спусъка. Главата ми, която експлодира. Свободата.

* * *

Животът ми обаче не тръгна натам.

— Ще живееш при нас — каза баща ми, когато ме взимаше от болницата. Ококорих се.

— Как така „с нас“?

— С мен и с приятелчето ти от службата.

Без да ме предупреждава, докато се съвземах баща ми беше наел голяма къща с градина на улица „Монтсури“. Бивше ателие на художник, потънало в зеленина. Селска идилия насред 14 район.

Беше се възползвал от момент на любовно разочарование на Сеймур, за да го убеди да се нанесе в къщата. Знаех, че колегата ми се възстановяваше от сложна връзка: по причини, свързани с работата му, неговият дългогодишен спътник — балетист и хореограф от Парижката опера, — напусна столицата и отиде в Съединените щати, а любовта им не издържа на раздялата.

В продължение на почти две години ние тримата живеехме заедно. Невероятното ни съвместно съществуване устоя на изпитанията на времето. Противно на очакванията, баща ми и Сеймур отхвърлиха предразсъдъците си и станаха най-добрите приятели на света и всеки от тях изпитваше възхищение от другия. Сеймур беше като прехласнат от легендарното ченге, какъвто е бил Ален Шефер: нюха му, голямата му уста, хумора му, способността му да налага своята гледна точка и да рита срещу ръжена. Колкото до баща ми — той призна, че е прибързал с изводите за младия ми колега, но вече уважава странностите му: богат денди хомосексуалист, фрашкан с култура, но нахъсан да се бие и обръща чаши с двайсетгодишно уиски.

Най-вече двамата мъже се обединяваха от дивата си воля да ме защитават от мен самата. През седмиците след завръщането ми баща ми ме заведе на почивка в Италия и в Португалия. В началото на пролетта Сеймур си взе отпуск, за да посетим заедно Лос Анджелес и Сан Франциско. Това разнообразяване, съчетано с топла семейна атмосфера, ми позволи да премина през периода, без да се срутя.

Щом се откри възможност, отново започнах да работя макар че през първите шест месеца не стъпих на терен. Сеймур зае мястото ми начело на „групата Шефер“ и аз се задоволих с ролята на отговорник по процедурите[2]. В продължение на една година бях подложена на „психологическо изследване“, извършвано от психиатърка от трудова медицина, специалист по лечение на посттравматични шокове.

В полицията положението ми не беше леко. След провала с разследването за Ерик Вон, Тайландие ме следеше неотклонно. При други обстоятелства щеше да ме изхвърли безпощадно, но медиите вдигнаха много шум около моята история.

Списание „Пари Мач“ посвети четири страници на драмата; превърна неуспеха ми в романтичен разказ, в който ми беше отредена положителна роля: парижката Клариса Стърлинг[3], поела всички рискове, за да залови обществен враг номер едно. Дори Министерството на вътрешните работи ми връчи Почетния медал за проявена храброст и себеотрицание. Медийна подкрепа и награди, които караха колегите ми да скърцат гневно със зъби; поне не посмяха да ме спрат да продължа да работя.

* * *

Има изпитания, които човек успява да преживее, но от които все пак никога не се съвзема напълно. Една част от мен беше разкъсана, убита, разрушена. Миналото продължаваше да ме измъчва, но имах късмета да бъда заобиколена от хора, които не ми позволиха да се предам.

Пол беше мъртъв, бебето ми беше мъртво. Вече не беше възможно да обичам отново. Дълбоко в себе си бях убедена, че историята не е завършила и че животът ще ми предложи още нещо.

Тогава започнах пак да живея. Разнообразно съществуване, намирах радост в малките неща: разходка в гората под слънчево небе, един час тичане по плажа, хубава приказка с татко, луд смях със Сеймур, чаша бургундско вино на терасата, първите пролетни пъпки по дърветата, редовните излизания със старите ми приятелки от университета, увлекателния криминален роман на Уилки Колинс, намерен при един букинист…

През септември 2012 г. отново застанах начело на групата си. Интересът ми към работата и страстта ми към разследването не бяха изчезнали и в продължение на година „групата Шефер“ извади късмет: бързо завършихме всички разследвания, които ни повериха. Златният отбор се върна.

Колелото на живота се върти бързо. Преди три месеца — в началото на лятото на 2013 г. — пак спечелих доверието на полицията. Повярвах в себе си, възстанових уважението на хората си и повторно станахме едно цяло.

Осъзнах, че животът все още има какво да ми даде.

Не си представях, че ще е под формата на поредното изпитание.

[1] Книга на Еклисиаста или Проповедника, 4:10, Издание на Св. Синод, 1991. ↑

[2] Отговорникът по процедурите в разследващата група е лицето, подготвящо всички писания, необходими за съставяне на съдебното досие, което се предава на съда. ↑

[3] Клариса Стърлинг е агент на ФБР, герой от романите на Томас Харис за легендарния Ханибал Лектър. ↑

22
Вон

Нощта се спуска, удря час.

Гийом Аполинер[1]

Студеният въздух нахлуваше отвсякъде. Изолирбандът поддаде на пристъпите на вихрушката, освободи найлоновото закритие и в задната част на шелбито се появи зееща дупка. Дъждът се изливаше с кофи и наводни пода и седалките на спортната кола.

— Почти стигнахме! — извика Алис, за да заглуши тътена на бурята.

Пътната карта, която държеше на колената си, се беше намокрила и лежеше смачкана в ръцете й.

Карайки бавно, внимателно минаха през едно кръстовище, където светофарите бяха повредени от бурята; след това почти веднага видяха с облекчение сградата на големия търговски обект да свети в мрака.

Спряха срещу двете колонки за бензин, намиращи се пред магазина. Габриел няколко пъти наду клаксона, за да съобщи за присъствието им. Защитен от дебела горна дреха и чадър, стар беззъб работник в бензиностанцията притича и се наведе над прозореца на автомобила.

— Виржил, на вашите услуги, любезни гости.

— Напълнете догоре, ако обичате.

— Разбира се. Също така, трябва да се извърши поправка на задното ви стъкло.

— В състояние ли сте да ни помогнете? — попита Габриел. — Навярно най-добре ще е отново да закрепим платното с лепенки.

— Ще видя какво може да се направи — обеща Виржил. — Докато чакате, влезте да се стоплите.

Те излязоха от колата и изтичаха да се приютят под навеса на магазина. Подгизнали от дъжда, отвориха вратата и се озоваха в голяма шумна зала, преливаща от движение. Мястото беше разделено на две части. Надясно традиционна бакалия с дървен паркет и стари етажерки, където се предлагаха какви ли не ръчно изработени продукти: конфитюри, кленов сироп, мед, брауни[2], индианки, чийзкейк с тиква, протеинови десертчета… От другата страна помещението беше заето от гигантски бар, зад който приятна матрона сервираше омлети, яйца с бекон, картофени кюфтенца и големи чаши домашно приготвена бира.

Семейната атмосфера се създаваше от редовните посетители, спокойни зад пълните халби. Навсякъде по стените стари афиши от 50-те години напомняха за велики рок концерти. Ресторантчето беше дотолкова извън времето, че човек наистина се чувстваше сякаш Чък Бери[3], Бил Хейли и групата му „Кометс“[4] или Бъди Холи[5] ще пеят тук следващия уикенд.

Алис и Габриел се настаниха един срещу друг в дъното на залата на две кръгли табуретки от червена кожа; беше там където барът се извиваше под формата на буквата L.

— Какво да ви сервирам, гълъбчета? — попита собственичката и им поднесе две пластмасови менюта.

Те не бяха особено гладни, но разбраха, че не може да останат, без да си поръчат нещо.

Докато избираха, тя напълни две чаши вода и им поднесе метална поставка с книжни салфетки.

— Мокри сте до кости, деца! Направо ме е страх да не се разболеете!

Двете ченгета й благодариха. Габриел си поръча клуб-сандвич, а Алис супа от миди.

Докато чакаха храната почистиха лицата и вратовете си и се сресаха.

— Бон апети! — рече стопанката на заведението, поднасяйки сандвича, нарязан на триъгълни парчета и супата, налята в хлебче.

Като по магия в големите й ръце се появиха две чаши уиски.

— Заведението черпи, за да се стоплите: отличния запас на стария Виржил.

— С огромно удоволствие! — ентусиазира се Кийн и опита глътка от ръжената напитка.

Той захапа сандвича си и изчака да се окаже извън обсега на недискретните уши, за да се обърне към Алис:

— Намираме се на петнайсет километра от болницата. Шефер, необходимо е да се посъветваме.

Алис гребна лъжица от супата.

— Съгласна съм.

— Говоря сериозно, Алис. Знам, че Вон ви е накарал да страдате, вас и вашето семейство…

— Майстор сте на евфемизмите.

— Но нека да бъде ясно; ние не провеждаме наказателна операция, разбирате ли? Влизаме в болницата, залавяме мъжа и го отвеждаме в Бостън, където ще го разпитват законно.

Алис обърна погледа си. На свой ред тя натопи устни в уискито. Направена от ферментирала ръж, напитката имаше аромат на кайсии, праскови и карамфил.

— Съгласна ли сте? — настоя Габриел.

Алис отговори уклончиво.

— Всеки си поема отговорността.

Габриел не се хвана в капана и повиши глас:

— Каквото и да става, аз ще следвам моята: давате ми пистолета си или не тръгваме оттук.

— Вървете по дяволите!

— Да не се пазарим, Алис.

Тя се поколеба, но разбра, че Габриел няма да отстъпи. Извади глока от кобура и му го подаде под масата.

— Така е по-добре — рече й той и пъхна оръжието в широкия си колан.

Тя повдигна рамене и допи чашата си с уиски. Както всеки път, когато консумираше алкохол, почти физически усети преминаването на напитката в кръвта си. Първите чаши й доставяха истинско удоволствие. Адреналинова бомба, която предизвикваше изключително напрежение. Странното усещане, че почти губи контрол.

Очите й шареха, минаваха от един човек към друг, докато се фиксираха върху чашата с уиски на Габриел. Погледът й замръзна, хипнотизиран от светлинните вариации, които напираха на повърхността на напитката. Нюанси в златно, в медено, в бронз и в амбра. Светът се въртеше около нея. Сега тя изпитваше същото чувство, което я обхвана преди малко в колата: еуфоричната убеденост, че никога не е била по-близо до истината. Почувства убеждението, че е стигнала до някакъв изход и може да разкъса завесата на незнанието.

Погледът й потъна под повърхността на алкохола. Скована и заплесната, тя не беше в състояние да отклони очи от чашата на спътника си. Изведнъж дланите й настръхнаха и бучка се появи в гърлото й. В миг осъзна, че гледаше не чашата с уиски, а ръката на Габриел. И по-точно, пръстът, който равномерно и нервно потропваше по стъклото. Видяното беше толкова ясно, сякаш тя наблюдаваше света през лупа. Ръката на Габриел: превитите стави на пръстите му, бръчиците по тях, почти невидимото присъствие (при всяко докосване до чашата) на малкия белег във формата на кръст на десния му показалец. Нараняване вероятно още от детството — човек затваря без да внимава първото си джобно ножче и следата от порязването остава за цял живот.

Внезапно чорлавата глава на Виржил се появи в единия край на масата.

— Успях да измайсторя нещо за прозореца. Елате да видите дали ви харесва.

Габриел стана.

— Останете на топло, ще се върна да ви извикам, когато бъда сигурен, че можем да тръгнем.

С горящи страни, Алис гледаше как Габриел се отдалечава. Усети лудото биене на сърцето в гърдите си, невъзможната да се опише възбуда на цялото си същество. Главата й се въртеше. Сякаш се давеше. Трябваше веднага да разбере.

— Е, девойко? Да ви сервирам ли още нещо?

Алис поръча ново уиски и го изпи наведнъж. Струваше й се, че алкохолът успяваше да избистри идеите й. Ако ли не, поне й вдъхваше кураж.

Да действа или да умре!

Тя отвори чантата и извади кутията за вземане на отпечатъци. С книжна салфетка вдигна чашата от която бе пил Габриел и приложи същата процедура, която беше извършила преди това със спринцовката: покри с черна пудра с магнетичната четка, взе отпечатък от показалеца, наложи лейкопласт и залепи отпечатъка върху бирената поставка до следата от собственика на спринцовката. Жестовете й бяха прецизни, механични. Нямаше време за никакви грешки.

Алис приближи картонената поставка до лицето си, за да сравни двата отпечатъка, когато камбанката на вратата прозвъня.

Обърна се и видя Габриел, който идваше към нея.

— Можем да вървим — обади се той отдалече, като говореше достатъчно високо, за да надвика шума в заведението.

Тя плувна в пот. Габриел вървеше напред, широко усмихнат.

— Този Виржил е свършил много добра работа. Колата отново е непромокаема!

Тя реши да играе рисковано — всичко или нищо.

— Идете да запалите мотора. Плащам и идвам в купето — рече му и се надяваше той да поеме обратно.

— Не е необходимо, аз…

Зад бара собственичката размаха мощната си ръка.

— Хей, хубавецо, да ти предложа ли последно питие? Глътка джин, дестилиран лично от Виржил. С вкус на мед и хвойна. Ще ми кажеш мнението си!

Габриел се почувства неудобно, видимо изненадан и смутен от тази фамилиарност.

— Благодаря, не мога. Трябва да тръгваме.

Алис се възползва от тези секунди колебание, за да прибере нещата си в чантата. След това извади три банкноти по десет долара от джоба си и ги остави на бара.

— Потегляме ли? — обърна се към нея Габриел.

Възможно най-безучастно тя го последва до вратата. Навън дъждът продължаваше да плющи.

— Чакайте ме под навеса, ще отида да взема колата. Докато Габриел тичаше към шелбито, Алис обърна гръб на паркинга и извади подложката за бира от чантата си. Сравни отпечатъците на светлината, която идваше откъм магазина. Бяха идентични поне на вид. И в двата случая присъстваше мотива под формата на дъга, прекъснат от малкия белег, подобен на кръст…

В този момент тя разбра, че Габриел я е лъгал от самото начало.

Когато вдигна очи, видя, че колата е спряла до нея. Габриел отвори вратата. Полицайката седна вътре и закопча колана си.

— Наред ли е всичко? Гледате някак странно…

— Няма нищо — отговори тя и внезапно осъзна, че глокът и е у него и вече не разполага с оръжие.

Вратата на автомобила се затвори. Трепереща, Алис обърна глава към прозореца, по който дъждът безмилостно барабанеше.

Когато колата полетя напред в мрака, на младата жена бяха необходими няколко секунди, за да осъзнае очевидното: Габриел и Вон бяха един и същи човек.

[1] Цитатът е от известното стихотворение на Аполинер „Под моста Мирабо“ в превод на поета Драгомир Петров. ↑

[2] Брауни са парчета шоколадов сладкиш, американски специалитет. ↑

[3] Чък Бери (1926) е най-важният цветнокож изпълнител, оказал влияние върху рокендрола и един от пионерите на стила. ↑

[4] Бил Хейли (1925–1981) е един от първите рокендрол музиканти; групата му се нарича „Кометс“. ↑

[5] Бъди Холи (1936–1959) е голям рокпевец, който умира съвсем млад при самолетна катастрофа. ↑

Четвърта част
Разшитата жена

23
Действаш или умираш

— Вие пък откъде знаете, че аз съм смахната?

— Трябва да си — отвърна Котаракът. — Иначе какво ще търсиш тук?

Луис Карол[1]

Тежък и агресивен дъжд барабанеше по прозорците.

Мълниите отекваха почти непрестанно. На равни интервали светкавици разкъсваха тъмните облаци и мощно осветяваха линията на хоризонта от борове.

Полуостровът, на чийто край се намираше болницата „Себаго Котидж“ беше с дължина около петнайсет километра, образуваше посред езерото широк залив, залесен с иглолистни гори.

Габриел караше съсредоточено с много висока скорост. Пътят беше задръстен от паднали клони и отломки, което го правеше опасен. Вятърът се вихреше, виеше в дърветата, прегъваше ги почти до земята, тресеше колата, сякаш за да забави придвижването й по асфалта.

От време на време Алис поглеждаше телефона си. Връзката се оказа крайно нестабилна. В зависимост от местата, покрай които минаваха, понякога се появяваше сигнал, както имаше и дълги мъртви зони, без никакъв достъп.

Тя се опита да не трепери. Трябваше да печели време. Беше в безопасност, докато Габриел не подозираше, че е открила самоличността му. Без оръжие, по този пустинен път, не можеше да стори нищо, но щом стигнеха до болницата, щеше да действа веднага.

Там има много хора, движение, охранителни камери… Този път Вон няма да избяга…

Омразата вземаше връх над страха.

Беше нетърпимо да седиш до убиеца на сина си. Да знаеш, че тялото му е на няколко сантиметра от теб. Непоносимо й изглеждаше, че се е почувствала близка с него, че му е разказала част от личната си история, че се е впрегнала в лъжите му, че се е заблудила дотолкова.

Алис пое дълбоко въздух. Опита се да разсъждава, да намери отговор на въпросите, които не й даваха мира: каква беше тази игра? Какъв план имаше Вон? Защо не я беше убил, след като тя беше в ръцете му от часове?

Шелбито взе един остър завой преди да спре внезапно. Мълнията беше връхлетяла върху голям бял бор, малко встрани от пътя. Трябваше да обуздаят възможния пожар, но дървото още пушеше, превито и разчленено на две.

Отломки от кора, парчета от ствола и овъглени клони лежаха на шосето и блокираха движението.

— Лош късмет! — възкликна Габриел.

Той се засили и пробва да си пробие път, но огромен клон се изпречи насреща им. Шелбито едва не полетя в урвата и гумите заораха в калта.

— Ще се опитам да разчистя отпред — рече Габриел и задейства ръчната спирачка.

Излезе и затвори вратата, като остави моторът да работи.

Прекалено е хубаво, за да е истина!

Естествено тя можеше да избяга, но не това чувство беше водещо. Имаше нужда да разбере какво става. И да стигне до края.

Алис погледна телефона: сигналът беше слаб, но го имаше. Кого да предупреди? Номер 911 ли? Трябваше да разкаже прекалено дълга история. Баща си? Сеймур? Вече не знаеше дали може да им има доверие. Някои от колегите й от полицията? Да, това беше добра идея. Кастели? Савиньон? Напъна се да си спомни техните номера, но не успя, тъй като беше свикнала да ги вади от телефонния указател.

Затвори очи, за да се концентрира: единственият номер, за който се сети беше на Оливие Клюши, шестия в тяхната група. Все пак беше по-добре от нищо. Набра веднага този номер, като държеше апарата на височината на седалката. От пътя Габриел хвърляше погледи към колата, но дъждовната завеса беше достатъчно дебела, за да защити Алис от вниманието му. Тя включи високоговорителя. Едно иззвъняване. Две. Три. Последва гласовата поща.

Нямаше късмет.

Затвори без да оставя съобщение, но се сети друго. Бръкна в чантата, оставена в краката й и намери ножа, който открадна в кафенето на Бауъри. Острието не беше предназначено да разрязва стекове, но върхът беше достатъчно остър, за да може да се използва. Тя го скри в десния си ръкав точно когато Габриел се върна в колата.

— Освободих пътя, можем да потегляме! — рече той доволно.

Болница „Себаго Котидж“

Охранявана зона

„Моля, намалете скоростта“

Ярко осветена, дървената къщурка на пропусквателния пункт се виждаше отдалече. Сиянието от лампите фосфоресцираше в нощта, сякаш летяща чиния беше кацнала посред боровинковите поля на Нова Англия. Шелбито премина рампата, която водеше към поста, но когато стигнаха пред кабината, Алис и Габриел установиха, че тя беше празна.

Габриел спря пред металическата бариера и свали стъклото на прозореца.

— Хей! Ало! Има ли някой? — извика той, за да преодолее буботенето на бурята.

Излезе от колата и тръгна към помещението. Вратата беше оставена отворена и се тресеше от вятъра. Той промуши глава в отвора и реши да влезе. Нямаше пазачи. Разгледа стената с мониторите на охранителните камери, но електронното табло се подхранваше от безкрайна поредица от бутони и щепсели. Той задейства онзи, който вдигаше бариерата и се върна при Алис в автомобила.

— Това отсъствие на пазачи не е добър знак — каза Габриел и отново подкара колата. — Вероятно вътре се е случило нещо.

Мъжът увеличи скоростта и запали нова цигара. Ръцете му леко трепереха. Шелбито се понесе по алея, заобиколена от борове и излезе на широк, застлан с чакъл площад, който служеше за паркинг на болницата.

Издигнато на брега на езерото, зданието беше колкото оригинално, толкова и впечатляващо. Под поройния дъжд се открояваше на фона на тъмните облаци фасадата му с готически прозорци. Централната сграда от жълточервени тухли беше запазила старинния си вид, но от двете й страни се издигаха две огромни модерни кули с прозрачни, леко синкави туловища и с геометрични покриви с пречупени ъгли. Внушителен стъклен мост свързваше трите структури, хармонично висящо съоръжение между постройките от миналото и от бъдещето. Пред основния вход, фиксирано върху алуминиева поставка, електронно табло с течни кристали даваше информация в реално време.

Здравейте, днес е Вторник, 15 октомври 2013 г.

23:57 ч.

Време за посещения: 10–18 ч.

Паркинги за посетители: П-1, П-2

Паркинг за персонала: П-3

Шелбито намали ход. Алис плъзна надолу ножа, който беше скрила в ръкава си и стисна с все сила дръжката му. Сега или никога.

Усещаше биенето на сърцето си. Прилив на адреналин я накара да потръпне. В главата й се бореха противоречиви усещания. Страх, агресия и най-вече болка. Не, нямаше да се задоволи да арестува Вон. Щеше да го убие. Единственото радикално решение, за да освободи света от това дяволско изчадие. Единственото възможно изкупление, за да отмъсти за смъртта на Пол и на сина си. Бучка затисна гърлото й. Сълзи, които не можеше да сдържи, потекоха по страните й.

Сега или никога.

Вложи цялата си сила и удари Габриел с ножа, като заби острието в гръдната област. Усети, че мускулът на рамото му се къса. Изненадан, той изви от болка и пусна волана. Колата излезе от чакъления път и се блъсна в стената. От удара гумата се спука и Шелбито спря. Алис използва объркването, за да грабне глока, който Габриел беше мушнал в колана си.

— Не мърдай! — извика Алис и насочи оръжието срещу него.

Тя изскочи от колата, провери затвора на пистолета, вдигна предпазителя и сключи ръце около дръжката — изпъна ги, готова да стреля.

— Излез от колата!

Габриел се наведе, за да се предпази, но остана в шелбито. Дъждът валеше толкова силно, че Алис не успя да види какво той се готви да направи.

— Излез веднага! — повтори тя. — Да ти виждам ръцете!

Най-после вратата се отвори бавно и Габриел извади крака си навън. Беше извадил ножа от рамото си и кръвта се стичаше по пуловера му.

— Свърши се, Вон.

Въпреки дъжда и тъмнината очите на Габриел, ясни и блестящи, пробиваха мрачината.

Алис усети някаква празнота в корема си. През всичките тези години тя беше желала само това: да убие Вон със собствените си ръце.

Но нямаше как да го ликвидира, преди да получи отговори на всички въпроси.

Усети, че телефонът й вибрира в джоба на горната дреха. Без да изпуска Вон от очи, тя извади апарата. Номерът на шестия от групата се изписа на екрана.

— Крюши? — обърна се към него тя.

— Звъняла сте ми, шефке? — обади се сънлив глас. — Знаете ли колко е часът?

— Имам нужда от теб, Оливие. Знаеш ли къде е Сеймур?

— Нямам идея. От една седмица съм на почивка в Бретан при роднини на съпругата ми.

— Какви ги разправяш? Нали вчера се срещнахме в полицията.

— Шефке… Отлично знаете, че това не е възможно.

— Защо?

— Шефке, нали…

— Защо? — ядоса се Алис.

Настъпи мълчание, после с тъжен глас Крюши рече:

— Защото от три месеца сте в болнични. От три месеца не сте стъпвали в полицията.

Отговорът я порази. Алис изпусна телефона на размекнатата земя.

Какви ги разправя?

През пелената на дъжда, зад Вон, погледът й се залепи за приемното табло на болницата.

Здравейте, днес е вторник 15 октомври 2013 г.

23:59 ч.

Имаше грешка в написаното. Беше вторник, 8 октомври. Не 15. Тя избърса дъждовните капки, които се стичаха по лицето й. Ушите й бучаха. Червеният пламък на ракета, известяваща бедствие, избухна в съзнанието й като сигнал за тревога. От самото начало преследваше не само Вон, но и по-прикрит и по-ожесточен противник: самата себе си.

След това изникнаха множество случайности, които се подредиха като откъси от филм, монтирани един до друг.

Първо си спомни за младежа от заложната къща в китайския квартал, който въртеше копчето на часовника на Пол. „Сверявам датата и часа“ обясни той и смени числото осем с петнайсет.

После се появи онази първа страница от вестника, който намериха пред вратата на къщата на Калеб Дюн. И тя сочеше 15 октомври. Както електронната поща на Франк Марешал. Все детайли, на които не беше обърнала внимание…

Как беше възможно?

Изведнъж разбра. Дупката в паметта й не беше от една нощ, както й се стори в началото. Тя датираше поне от седмица.

По лицето на Алис сълзите от тъга и гняв се смесиха с дъжда. Тя продължи да държи оръжието, насочено към Вон, но цялото й тяло трепереше, обзето от треска. Залитна, помъчи се да не се строполи, стискаше с все сила дръжката на пистолета.

Отново седефената завеса с отражения с цветовете на дъгата изникна в съзнанието й но този път ръката й беше достатъчно дълга, за да улови един от ъглите. Най-после завесата се разтвори и даде възможност на спомените да изникнат на повърхността. Счупените парчета на паметта й си дойдоха по местата.

Изведнъж светкавици разкъсаха мрачините. Алис обърна глава за част от секундата. Този миг невнимание беше фатален. Габриел се хвърли върху нея и силно я блъсна към капака на шелбито. Алис стреля, но куршумът не улучи целта.

Противникът тежеше отгоре й с цялото си туловище; обездвижи я с лявата си ръка. Нова светкавица блесна и освети хоризонта. Алис вдигна очи и забеляза спринцовката, която мъжът държеше в дланта си. Зрението й се размъти. Вкус на желязо проникна в устата й. Видя как иглата сякаш на забавен ход се стоварва върху й, забива се в една от вените на врата й, и тя не можеше да стори каквото и да било, за да я избегне.

Габриел натисна дръжката и преля в нея течността. Серумът изгори тялото на младата жена като електрически заряд. Болката я сряза, отблокира брутално запоената решетка на паметта й. Тя изпита усещането, че цялата й същност гореше и граната, готова да избухне беше заместила сърцето й.

Бяла светлина я заслепи.

Това, което видя, я ужаси.

След това изгуби съзнание.

Спомням си…

Преди три месеца

12 юли 2013 г.

Атмосфера на терор тегне над столицата.

Преди седмица атентат окървави Париж. Камикадзе с колан експлозиви се взриви в автобус на улица „Сен Лазар“. Равносметката е ужасяваща: осем загинали, единайсет ранени.

Същия ден раница, съдържаща пълна с пирони газова бутилка, беше намерена по линия 4 на спирката Монпарнас-Биенвеню. За щастие сапьорите успяват да обезвредят устройството преди то да се активира. Но оттогава цари паника.

Споменът за атентатите от 1995 г. е жив повече от всякога. Не минава ден без евакуация на сгради. Завръщането на тероризма е основна тема в пресата и е първа новина в телевизионните предавания. Антитерористичната бригада на полицията действа под особено напрежение и осъществява доста арести в ислямските среди, в анархистичното движение и в крайната левица.

На пръв поглед техните разследвания не се отнасят до мен. Но Антоан дьо Фуко, заместник-командирът на антитерористичната бригада ме моли да участвам в разпита на един от заподозрените, чийто срок за арест е продължаван на три пъти и скоро трябва да бъде пуснат на свобода. През 70-те години на XX век, в началото на кариерата си, Фуко няколко години работил с баща ми, преди пътищата им да се разделят. Също така, той беше един от най-добрите ми преподаватели в полицейската школа. Има чудесно мнение за мен и дори ми приписва качества, които не притежавам.

— Нуждаем се от теб, Алис.

— Какво искате да направя?

— Повече от три дни се опитваме да принудим този тип да говори. Той не продумва нищо. Ти може би ще успееш.

— Защо? Понеже съм жена ли?

— Не, защото знаеш как да го сториш.

Нормално е подобно предложение да ме развълнува. Но не усещам прилив на адреналин и съм доста учудена. Изпитвам само тегнеща умора и желание да се прибера вкъщи. От сутринта ме измъчва жестока мигрена. Навън е тежка лятна вечер. Въздухът е горещ, Париж се задушава под замърсяването на околната среда, денят е угнетяващ. В сградата на полицията е горещо като в пещ. Няма климатици, няма въздух. Чувствам как потта се стича по блузата ми. Готова съм да убия за студена Кока Кола лайт, но автоматът за напитки не работи.

— Слушай, щом твоите хора не са успели, не виждам какво мога да помогна.

— Хайде — настоява Фуко, — виждал съм те как действаш.

— Ще ви изгубя времето. Не познавам досието му, не…

— Ще ти кажем всичко необходимо. Тайландие се съгласи. Появяваш се и го принуждаваш да снесе някое и друго име. След това аз поемам щафетата.

Колебая се, но имам ли избор?

Настаняваме се в стая под покрива, в която се въртят два вентилатора. В продължение на цял час двама офицери от антитерористичната бригада ме запознават с данните за заподозрения. Мъжът, някой си Брахим Рахмани, наречен „търговеца на пушкала“ или „сапьора“, отдавна е под наблюдение. Подозират го, че е предоставил експлозивите на групата, която взриви автобуса на улица „Сен Лазар“. При обиск в дома му са намерени малки количества експлозиви С4, създадения в Черна гора експлозив РЕР 500, пластични взривни устройства, телефони, превърнати в детонатори, както и истински арсенал: оръжия от всички калибри, металически пръти, противокуршумни жилетки. След три дни арест заподозреният не е признал абсолютно нищо, а анализът на твърдия диск на компютъра му, както и на електронните връзки през последните месеци, е недостатъчен да докаже участието му, дори индиректно, в атентатите.

Вълнуващ случай, но много сложен. Заради горещината ми е трудно да се концентрирам. Двамата ми колеги говорят бързо, разказват ми куп детайли, които едва запомням. Независимо че паметта ми обикновено е съвършена, от страх да не забравя нещо, взимам тефтер и си записвам.

Когато свършват, ме съпровождат до коридора на долния етаж, където се намира залата за разпити. Фуко, Тайландие, каймакът на полицейското общество е тук; наблюдават зад непрозрачно от едната страна стъкло, жадни да ме видят в действие. Сега вече и аз изпитвам силно желание да се появя на арената.

Отварям вратата и влизам в залата.

Топло е като в сауна, на границата на човешката издръжливост. Закопчан с белезници за стол, Рахмани седи зад дървена маса, малко по-голяма от училищен чин. Поти се с наведена глава. Едва забелязва присъствието ми.

Завивам ръкавите на блузата си и изтривам капките пот, които се стичат по лицето ми. Нося пластмасова бутилка с вода, за да установя контакт. Изведнъж вместо да я подам на заподозрения, отварям шишето и отпивам дълга глътка.

Отначало водата ми действа добре, после внезапно усещам, че губя присъствие на духа. Затварям клепачи, зашеметена се опирам на стената, за да дойда в съзнание.

Когато отварям очи не мога въобще да се ориентирам. В главата ми има голяма празнина, бяло пространство. И ужасяващ страх: че съм телепортирана на непознато място.

Усещам, че залитам и сядам на стола, срещу мъжа, а след това го питам:

— Но кой сте вие? И какво правя аз тук?

Спомням си всичко…

Преди една седмица

Вторник, 8 октомври 2013 г.

Осемнайсет часът. Париж. Краят на хубав есенен ден.

Слънцето, което се прибира зад хоризонта, нежно гали столицата, отразява се в прозорците на сградите, във водите на реката, в стъклата на автомобилите и разпръсква светлина по авенютата. Сияйна вълна, която ослепява и отнася всичко, движейки се.

Край парка „Андре Ситроен“, колата ми се измъква от задръстванията и тръгва по бетонната рампа, която води до стъклен плавателен съд, разположен близо до Сена. Фасадата на европейската болница „Мари Кюри“ прилича на носовата част на футуристичен кораб, намерил пристан на юг от 15 район. Болницата заема заобления ъгъл на кръстовището, а край него се стеле огледало от дървета на Юда и масиви от глогини, засадени от двата края на площада.

Паркинг. Лабиринт от бетон. Плъзгащи се врати, които се отварят към голям централен вътрешен двор. Асансьори. Чакални.

Имам среща с професор Еварист Клузо, директор на Националния институт за паметта, който заема последния етаж на сградата.

Клузо е един от френските специалисти по болестта на Алцхаймер. Срещнах го преди три години, по време на разследването, което моята група водеше за смъртта на неговия брат близнак, Жан-Батист, завеждащ сърдечно-съдовото отделение в същата болница. Двамата братя хранеха един към друг такава омраза, че щом научил, че е засегнат от рак на панкреаса, Жан-Батист решил да се самоубие, създавайки впечатление за убийство, всички улики за което водеха към брат му. По онова време случаят вдигна голям шум. Еварист дори беше за кратко задържан, преди ние да открием истината. След освобождението му, той каза на Сеймур, че сме го спасили от ада и ще ни бъде вечно признателен. Това не бяха хвърлени на вятъра думи: когато преди седмица го потърсих, за да се срещнем, той веднага освободи място в графика си.

След краха по време на разпита на терориста много бързо си възвърнах съзнанието и паметта. Отсъствието ми продължи не повече от три минути, но то се случи пред очите на всички. Тайландие ме принуди да изляза в отпуск, след това осуети завръщането ми като поиска изричен доклад за оздравяването ми от трудовия лекар. Бях принудена да се подложа на преглед и отново да потърся консултация с психиатър. Противно на волята си получих дълъг отпуск по болест.

Случилото се не беше изненада за никого: от години Тайландие не криеше желанието си да ме махне от полицията. След като не успя заради случая „Вон“, този епизод удобно й поднасяше възможността за реванш. Но нямах намерение да оставя нещата така. Оплаках се в синдиката, поисках съвет от адвокат, специалист по трудово право, и сама посетих различни лекари, за да получа от тях необходимите документи, че съм съвършено здрава.

Не бях особено разтревожена. Имах хъс и желание да се боря и да си върна поста. Наистина се появи кратката загуба на паметта и както на всички хора ми се случваше да забравям, но отдавах това на стреса, на умората, на изтощението, на жегата…

Същото ми казаха и докторите, при които ходих. С изключение на един от тях, който посочи риска от неврологично заболяване и ме помоли да се прегледам на скенер.

Предпочитайки атаката пред защитата, реших да поема инициативата и по собствен почин да се консултирам със светило по въпроса. Почуках на вратата на Клузо, който ми предписа какви ли не прегледи и анализи. Миналата седмица останах цял ден в проклетата болница, правиха ми лумбална пункция, подложиха ме на магнитен резонанс, на позитронно-емисионна томография, направиха ми пълна кръвна картина и проведоха различни тестове за паметта. Клузо насрочи за днес нова среща, за да ми съобщи резултатите.

Изпълнена съм с надежда и нетърпение да се върна на работа. Дори тази вечер предвидих да отпразнувам събитието с трите си приятелки от факултета: Карин, Малика и Самиа. Ще идем да пием коктейли по „Шан-з-Елизе“ и…

— Професорът ще ви приеме.

Секретарката ме въвежда в кабинета, от който се вижда Сена. Зад бюрото — особена мебел, измайсторена от гладко и блестящо като огледало самолетно крило, — Еварист Клузо пише нещо на лаптопа си. На пръв поглед неврологът не изглежда привлекателен: чорлава глава, бледа кожа, разстроено лице, неоформена брада. Създава впечатление, че цяла нощ е играл на покер и е поглъщал чаши малцово уиски. Под престилката се вижда недозакопчана риза „Виши“, нахлузил е и виненочервен пуловер с неравномерни шарки, който сякаш е плетен от напълно превъртяла баба.

Въпреки неугледния си вид, Клузо вдъхва доверие и славата му не е случайна: през последните години е участвал в установяването на новите диагностични критерии за болестта на Алцхаймер и Националният институт за паметта е една от най-значимите структури в издирването и лечението на пациенти, страдащи от заболяването. Когато медиите говорят за Алцхаймер в репортажи или в новините, обикновено търсят първо него.

— Добър вечер, госпожице Шефер, седнете, моля.

За няколко минути слънцето залязва. Полумрак обгръща кабинета. Клузо сваля роговите си очила и ми хвърля поглед на бухал, преди да светне стара библиотечна лампа от месинг и опалин. Той натиска клавиш на лаптопа си и запалва плосък екран, фиксиран на стената. Отгатвам, че резултатите от моите изследвания се появяват на светлинното табло.

— Ще бъда откровен с вас, Алис, анализът на биомаркерите ви е тревожен.

Оставам мълчалива. Той става и обяснява:

— Това са изображенията на мозъка ви, направени при магнитния резонанс. По-точно изображенията на хипокампуса, зона, която изпълнява основна роля за паметта и пространствената локализация.

С показалка сочи една част от екрана.

— В тази част откриваме лека атрофия. На вашата възраст това не е нормално.

Неврологът ме оставя да смеля информацията и показва нова снимка.

— Миналата седмица минахте и през друга проверка: томосцинтиграфия чрез въвеждане на позитрони. Инжектирахме в тялото ви индикатор, съдържащ радиоактивен атом, способен да се насочи към мозъка ви и да установи евентуални редукции на глуцидния метаболизъм.

Не разбирам нито дума. Той се опитва да ме улесни.

— Позитронно-емисионната томография позволява да се визуализира активността на различни зони от нашия мозък и…

Прекъсвам го:

— Добре, какъв е резултатът?

Той въздиша.

— Може да се констатира начало на увреждане тук и там.

Приближава се до таблото и посочва един сегмент от медицинското изображение.

— Виждате ли тези червени петна? Те представляват амилоидни плаки, които се наслояват върху вашите неврони.

— Амилоидни плаки ли?

— Натрупвания на протеини, които предизвикват някои невродегенеративни болести.

Думите атакуват и блъскат като с чук съзнанието ми, но все пак искам да ги чуя.

Клузо вади друг документ: страници, изпълнена с цифри.

— Тази проблематична концентрация на амилоидни протеини се потвърждава от анализа на гръбначно-мозъчната течност, изтеглена при лумбалната пункция.

Тя също доказва присъствието на патогенни протеини Тау, което означава, че страдате от преждевременна форма на болестта на Алцхаймер.

В кабинета настъпва мълчание. Смаяна съм, неспособна да размишлявам.

— Но това е невъзможно. Аз съм… само на трийсет и осем години.

— Много рядко се среща, но се случва.

— Не, заблуждавате се.

Отказвам да приема диагнозата. Знам, че не съществува ефикасно лечение за болестта: няма чудотворна молекула, няма ваксини.

— Разбирам шока ви, Алис. За момента ви съветвам да не реагирате припряно. Отделете си време да размислите. Все още нищо не ви принуждава да променяте начина си на живот…

— Не съм болна!

— Трудно е да се възприеме подобна вест, Алис — отговаря Клюзо много меко. — Но вие сте млада и в началото на заболяването. Днес се тестват нови молекули. Досега поради липсата на ефикасни начини за диагностициране, ние установявахме заболяването много късно. Но всичко започва да се променя и…

Не желая повече да го слушам. Ставам внезапно и напускам кабинета, без да се обръщам.

* * *

Хол. Асансьори, които отвеждат във вътрешния двор. Лабиринт от бетон. Паркинг. Бръмчене на мотори.

Свалям всички стъкла на прозорците. Карам с разрошена коса, радиото дъни до дупка. Звучи китарата на Джони Уинтър[2] и се лее знаменитото му парче „По-далече по пътя“.

Чувствам се добре. Жива. Няма да умирам. Животът е пред мен.

Увеличавам скоростта, изпреварвам, натискам клаксона. Кей Гренел, Кей Бранли, Кей д’Орсе. Не съм болна. Паметта ми е желязна. Винаги са ми го казвали в училище, по време на следването, при разследванията. Не забравям никое лице, забелязвам всички детайли, способна съм да рецитирам почти наизуст десетки страници, подготвени от отговорника по процедурите. Спомням си всичко. Абсолютно всичко!

Мозъкът ми кипи, смила информацията, работи на пълни обороти. Започвам да повтарям онова, което ми минава през главата:

Шест по седем е четирийсет и две/ Осем по девет е седемдесет и две/ Столицата на Пакистан е Исламабад/ Столицата на Мадагаскар е Антананариво/ Сталин умира на 5 март 1953 г./ Берлинската стена е издигната в нощта на 12 срещу 13 август 1961 година.

Спомням си всичко.

Парфюмът на баба се нарича „Парижки вечери“, мирише на бергамот[3] и на жасмин/ „Аполо 11“ кацва на луната на 20 юли 1969 г./ Малката приятелка на Том Сойер се нарича Беки Татчър/ Обядвах в ресторант „Десирие“ дорада[4] със сос тартар; Сеймур взе вкусен рибен сандвич; двамата пихме кафе и сметката излезе 79,83 евро.

Спомням си всичко.

Независимо че не се споменава, именно Ерик Клептън свири на китара песента „Докато китарата ми нежно плаче“ от „Белия албум“[5] на „Бийтълс“/ Трябва да се казва „Ще ви бъда признателен“, а не „Ще съм ви признателен“/ Тази сутрин сипах бензин в колата си на бензиностанцията на булевард „Мюра“: безоловен 98 за 1,684 евро; дадох 67 евро/ В „Север-северозапад“ режисьорът Алфред Хичкок се появява веднага след началните надписи: вратата на един автобус се затваря и той остава на тротоара.

Спомням си всичко.

В романите на Конан Дойл, Шерлок Холмс никога не казва: „Елементарно, Уотсън.“/ Кодът на кредитната ми карта е 9728/ Номерът е 0573 5233 3754 61/ Шифърът е 793/ Първият филм на Стенли Кубрик не е „Целувката на убиеца“, а „Страх и желание“/ През 1990 г. рефер на мача между „Бенфика“ и „Олимпик“ от Марсилия, който призна на Вата гол, вкаран с ръка, беше Марсел ван Лангенхов. Баща ми плака/ Паричната единица на Парагвай е гуаран/ Паричната единица на Ботсвана е пула/ Моторът на дядо ми беше Кавасаки Н1/ На двайсет години, баща ми караше Рено Гордини, цвят „френско синьо“.

Спомням си всичко.

Кодът на дома ми е 6507В, кодът на асансьора е 1321А/ Учителят ми по музика в шести клас се наричаше господин Пиге. Той ни караше да свирим „Тя е като дъгата“ на Ролинг Стоунс на блокфлейта/ Купих първите си два музикални диска през 1991 г., преди някаква матура: „Вятър в равнините“ на групата „Черно желание“[6] и „Импромптю“ от Шуберт, издадено от звукозаписната компания „Дойче Грамофон“ в изпълнението на Кристиан Цимерман[7] / Изкарах 16 от 20 възможни точки на бакалауреата по филология. Темата беше „Страстта винаги ли е пречка за себепознанието?“ / В лицея бях в група С3. Четвъртъците ни четяха лекции в продължение на три часа в зала 207: сядах на третия ред до Стефан Мюратоар и в края на деня, той ме откарваше у дома със скутера си Пежо ST, който много се мъчеше при изкачванията.

Спомням си всичко.

„Дамата на сърцето му“ от Албер Коен[8] е 1109 страници в джобно издание „Фолио“/ Збигнев Прайснер[9] е създал музиката за филма „Двойственият живот на Вероник“ на режисьора Кшищоф Кешловски/ Когато бях студентка, номерът на стаята ми в общежитието беше 308/ Вторник в ресторант „U“ беше специален ден за лазаня/ В „Съседката“ на Франсоа Трюфо героинята, чиято роля изпълнява Фани Ардан, се нарича Матилд Бошар/ Спомням си вълнението, което изпитах, когато слушах на първия си айпод песента „Това са моите хора“ на френската хип хоп група NTM, в нея те използват прелюдия от Шопен/ Спомням си къде бях на 11 септември 2011 г.: в хотелска стая, на почивка в Мадрид, с по-възрастен любовник. Женен комисар, който приличаше на баща ми. Срутването на кулите близнаци в тази угнетяваща атмосфера/ Спомням си за това сложно време, за отровните мъже, които ненавиждах. Преди да разбера, че трябва малко да се обичаш, за да можеш да обичаш другите…

* * *

Поемам по моста на инвалидите, нося се по авеню „Франклин Рузвелт“ и тръгвам по рампата, която слиза в подземния паркинг. Пеш стигам до момичетата, които ме чакат при големия магазин за автомобили „Фиат“ на Ронд Пойнт на „Шан-з-Елизе“.

— Здравей, Алис!

Те са насядали на терасата на кафене и похапват снаксове. Присъединявам се към тях и поръчвам чаша шампанско, която изпивам почти на една глътка. Обсъждаме света, шегуваме се, разменяме последните клюки, споделяме проблемите си с мъже, говорим за дрехи, за работа. Поръчваме коктейли и пием за приятелството ни. След това потегляме, посещаваме различни заведения: „Лунна светлина“, „Тринайсетият етаж“, „Лондондери“. Танцувам, оставям мъжете да се приближат до мен, да ме побутват, да ме докосват. Не съм болна. Възбудена съм.

Не искам да умирам. Не искам да посървам. Няма да бъда разшита жена. Няма да увяхна като рано откъснато цвете. Пия: бакарди мохито, шампанско, Бомбай тоник… Няма да свърша с изпразнен мозък и мътни очи, ругаейки санитарките и нагъвайки компот.

Всичко около мен се върти. Подпийнала съм, весело ми е. Пияна съм от свобода. Времето тече. Наближава полунощ. Целувам момичетата и поемам към подземния паркинг. Трети етаж надолу. Осветление като в моргата. Миризма на урина. Токчетата ми почукват по бетона. Изпитвам погнуса, прилошава ми. Залитам. За няколко секунди нетрезвото ми състояние ме довежда до страшна тъга. Чувствам се потисната, скапана. Имам бучка в гърлото и всичко лошо излиза на повърхността: представата за мозъка ми, атакуван от сенилни плаки, страхът от тежко корабокрушение. Уморена неонова светлина примигва и цвърчи като щурец. Изваждам ключодържателя си, задействам автоматичното отваряне на колата и се стоварвам зад волана. Сълзите напират в очите ми. Чувам шум… Има някой на задната седалка! Обръщам се рязко. Някакво лице изплува от сенките.

— До дяволите, Сеймур, изплаши ме!

— Добър вечер, Алис.

— Какво правиш тук?

— Чаках да останеш сама. Клузо ми се обади и съм обезпокоен за теб.

— Ами медицинската тайна, да му се не види!

— Нямаше нужда да ми казва нищо: от три месеца ние с баща ти очакваме този момент.

Светвам плафониерата, за да го огледам по-добре. И неговите очи са пълни със сълзи, но той ги изтрива с ръкава си повишава глас:

— Ти ще вземеш решение, Алис, но мисля, че трябва да се действа бързо. Точно на това ме научи в работата: не оставяй нищо важно за утре, хващай бика на рогата и не го пускай. Затова си най-доброто ченге: не се щадиш, първа тръгваш на бой и винаги си крачка пред останалите.

Подсмърчам.

— Никой не може да се озове на крачка пред Алцхаймер.

В огледалото за обратно виждане забелязвам, че той отваря картонена папка. Изважда билет за самолет и брошура, на корицата на която е снимано голямо и високо здание, издигнато на брега на езеро.

— Майка ми ми разказа за това заведение в Мейн — болницата „Себаго Котидж“.

— Майка ти защо е там?

— Както знаеш, тя страда от Паркинсон. Преди две години ужасно трепереше и животът й беше ад. Един ден нейният лекар й предложи ново лечение: имплантираха й два фини електрода в мозъка, свързани с пулт за стимулация, разположен под ключицата. Нещо като пейсмейкър.

— Ти вече ми разказа всичко това, Сеймур, и сам призна, че електрическите импулси не успяват да спрат развитието на болестта.

— Може би, но те премахнаха най-неприятните симптоми и днес тя се чувства много по-добре.

— Алцхаймер няма нищо общо с Паркинсон.

— Зная — казва той и ми подава брошурата, — но виж болницата: там използват дълбоко церебрална стимулация, за да се борят срещу симптомите на Алцхаймер. Първите им резултати са окуражаващи. Не беше лесно, но намерих свободно място и те включих в тяхната програма. Платих всичко, но трябва да заминеш още утре. Запазих ти самолетен билет за Бостън.

Поклащам глава в знак на отрицание.

— Запази си парите, Сеймур. Всичко това е вятър и мъгла. Ще пукна, ясно ли е?

— Имаш на разположение цяла нощ, за да размислиш — настоява той. — Дотогава ще те заведа вкъщи. Не си в състояние да караш.

Прекалено слаба, за да му попреча, се прехвърлям на съседната седалка и му отстъпвам мястото зад волана.

Седемнайсет минути са минали след полунощ, когато охранителната камера на паркинга ни записва как напускаме мястото.

[1] Цитатът е от Луис Карол, „Алиса в страната на чудесата“ превод Светлана Комогорова-Кома и Силвия Вълкова, ИК „Труд“, 2002, с. 58. ↑

[2] Джони Уинтър (1944–2014) е американски китарист, певец и музикален продуцент. ↑

[3] Бергамот е малък цитрусов плод. ↑

[4] Дорада е риба от сем. морски караси, която се лови в Средиземно море. ↑

[5] „Белият албум“ на „Бийтълс“ излиза на 22 ноември 1965 г.; повечето песни са написани в индийския град Ришикеш. ↑

[6] „Черно желание“ е френска рок-група, създадена през 1985 г. в град Бордо; разпуска се през 2010 г. ↑

[7] Кристиан Цимерман (1956) е полски класически пианист от еврейски произход. ↑

[8] Албер Коен (1895–1981) е швейцарски поет, писател и драматург от еврейски произход; „Дамата на сърцето му“ е най-известният негов роман, един от шедьоврите на прозата през XX век. ↑

[9] Збигнев Прайснер (р. 1955) е известен полски композитор, пишещ музика предимно за кино. ↑

24
Глава нула

Където обаче дебне опасност, пораства също спасяващото.

Фридрих Хьолдерлин[1]

Квартал „Трайбека“

4:50 сутринта

Три часа преди първата среща между Алис и Габриел

Телефонът в стая 308 в хотел „Гринуич“ звънна шест пъти, преди някой да се обади.

— Ало… — чу се надебелял глас — явно на човек, измъкнат от дълбок сън.

— Тук е рецепцията, господин Кийн. Много съжалявам, че ви безпокоя, но ви търсят: някой си Томас Крейг иска да говори с вас…

— Посред нощ? Но колко е часът, Боже мой?

— Скоро ще стане пет, господине. Той ми каза, че работата е много спешна.

— Окей, свържете ме.

Габриел се облегна на възглавницата, после седна в края на леглото. Стаята бе потънала в мрак, но светлината, която проникваше от машинката за радиосъбуждане, позволяваше човек да добие представа за царящото безредие. По макета лежаха малки шишенца алкохол и дрехи, хвърлени направо на пода. Заспалата жена до него не се беше събудила. Необходими му бяха малко секунди, за да си спомни името й: Елена Сабатини, негова колежка от Флорида, която срещна предишната вечер във фоайето на хотела. След няколко мартинита, успя да я склони да се качи в стаята му и двамата се опознаха по-отблизо, като пресушиха мини-бара.

Габриел потърка клепачите си и въздъхна. Откакто съпругата му го беше напуснала, той ненавиждаше мъжа, в който се беше превърнал: блуждаеща душа, призрак, пропадащ все повече и повече. Нищо не е по-трагично от това да срещнеш индивид, който е стигнал дъното, изгубил се е в лабиринта на живота: фразата на Мартин Лутър Кинг внезапно му дойде наум. Тя му подхождаше като ръкавица.

— Габриел? Ало, Габриел! — провикваше се гласът от другия край на линията.

Със слушалка, прилепена до ухото, Кийн стана от леглото и затвори плъзгащата се врата, която разделяше стаята от малкия съседен салон.

— Здравей, Томас.

— Опитах се да позвъня на домашния ти телефон в Астория, след това на джиесема, но не ми отговори.

— Вероятно батерията е изтощена. Как ме намери?

— Спомних си, че през тази седмица се провежда Конгресът на Американската асоциация по психиатрия. Обадих се в секретариата и те ми съобщиха, че си запазил стая в „Гринуич“.

— Какво искаш?

— Май си получил много аплодисменти след доклада, който изнесе вчера за психиатричното измерение на болестта на Алцхаймер…

— Остави настрана комплиментите, ако обичаш!

— Прав си, да вървим направо към целта: интересува ме мнението ти за една пациентка.

— В пет часа сутринта? Томас, искам да ти припомня, че вече нищо не ни свързва!

— Жалко, бяхме добър екип. Чудесно сътрудничество между психиатър и невролог.

— Да, но всичко свърши: продадох ти моя дял от клиниката.

— Това беше най-голямата глупост…

Габриел се нервира.

— Няма да водим отново този спор! Знаеш добре какви бяха съображенията ми!

— Да, да се преместиш в Лондон, за да можеш да възпитаваш сина си. И какво спечели? Съдебна забрана, която те принуди да се върнеш в Съединените щати.

Габриел усети как очите му го заболяват. Разтърка слепоочията си, а приятелят му се върна към темата, заради която го търсеше.

— Съгласен ли си да погледнеш досието? Много те моля… Преждевременен Алцхаймер. Случаят ще те развълнува! Изпращам ти го по имейла и ще те потърся отново след двайсет минути.

— И дума да не става. Лягам си. Не ме търси повече — рече той твърдо и затвори.

Остъкленият прозорец като в огледало му разкри образа на изморен мъж, небръснат и угнетен. На мокета, до крака на канапето, намери смартфона си — с изтощена батерия — и го включи да се зарежда. Отиде в банята, прекара десет минути под душа, за да се измъкне от летаргията. По халат се върна в салона. Приготви си двойно еспресо на кафемашината и го изпи, гледайки как водите на река Хъдзън блестят от заревото на деня. Направи още едно кафе и включи лаптопа си. Както предполагаше, имейлът от Томас го чакаше…

Колко е вироглав този тип!

Неврологът му беше изпратил досието на пациентката. Крейг знаеше, че Габриел ще го прегледа от любопитство и не се лъжеше.

Габриел отвори файла на PDF и прехвърли първите страници по диагонал. Необикновеният профил на пациентката привлече вниманието му: Алис Шефер, трийсет и осем годишна французойка с хармонични черти и открито лице; къдрава коса, която непокорно се измъкваше от кока. Той отдели няколко секунди на снимката и очите им се срещнаха. Светли ириси, едновременно интензивен и стеснителен поглед, тайнствен вид, неразгадаем. Въздъхна. Тази гадна болест пакостеше на все по-млади хора.

Габриел прехвърли досието до края. Първо се появиха десетки страници резултати от прегледи и от изследвания на мозъка — магнитен резонанс, позитронно-емисионна томография, лумбална пункция, — които водеха до категорична диагноза, направена от професор Еварист Клузо. Независимо, че никога не се беше срещал с него, Габриел познаваше репутацията на френския невролог. Светило в занаята.

Втората част от досието започваше с формуляр за приемането на Алис Шефер в болницата „Себаго Котидж“, специализираната клиника за смущения в паметта, която той основа с Томас и двама съдружници. Център за лечение на болестта на Алцхаймер. Младата жена беше приета преди шест дни, на 9 октомври, за да бъде лекувана с дълбочинна церебрална стимулация, „специалитета“ на клиниката. На 11 й беше имплантиран невростимулаторът, който предизвикваше постоянна електрическа стимулация от няколко волта, а пациентите го наричаха „церебрален пейсмейкър“. След това нямаше нищо.

Странно.

Според протокола, имплантацията на три електрода трябваше да бъде извършена на следващия ден. Без нея пейсмейкърът беше ненужен. Габриел изпи последната глътка кафе, когато смартфонът му звънна на бюрото.

— Прочете ли досието? — попита Томас.

— Сега чета. Какво всъщност очакваш от мен?

— Помощ, тъй като съм в безизходица. Алис Шефер вчера избяга от клиниката.

— Избяга ли?

— Тя е ченге, умее ги тези работи. Напуснала стаята си, без да предупреди никого. Успяла да заблуди медицинските сестри и дори ранила Калеб Дюн, който се мъчел да я задържи.

— Дюн? Пазачът ли?

— Да, този глупак измъкнал оръжието си. Борил се с жената и опитал да й сложи белезници, но тя го надвила. Видимо е стреляла без да иска, но е отнесла пистолета му и белезниците.

— Тежко ли е ранен?

— Не, куршумът е заседнал в меката част на бедрото. Той е хоспитализиран при нас и е готов да не съобщава нищо на ченгетата, ако получи 100 000 долара.

— Искаш да ми кажеш, че една от твоите болни е ранила пазач и ти не смяташ да предупреждаваш полицията? Безразсъден си, приятелю, и ще свършиш зад решетките!

— Да потърсим ченгетата означава да включим в играта съда и журналистите. Възможно е да ни отнемат акредитациите и да се наложи да затворим клиниката. Няма да се откажа от творението на живота си заради този тъп пазач. Затова имам нужда от теб, Габриел: искам да я върнеш.

— Защо аз? И как предлагаш да го направя?

— Проведох разследване. Алис Шефер е в Ню Йорк, ти също си в града. Тя е отишла с такси в Портланд в 9 часа вечерта. Оттам е взела влака, а след това и автобус до Манхатън. Пристигнала е на автогарата в 5:20 ч. тази сутрин.

— След като знаеш къде се намира, защо не дойдеш да си я прибереш?

— Не мога да напусна болницата в тази криза. Моята асистентка Агата пътува със самолет. Ще бъде в Манхатън след два часа, но предпочитам ти да свършиш работата. Страхотно умееш да успокояваш хората. Имаш талант, владееш емпатията, като актьор си!

— Добре, спести си комплиментите. Откъде си сигурен, че тя е в Ню Йорк?

— Благодарение на чипа, който имплантираме в подметката на пациент, успях да я открия. Тя е посред Сентръл Парк, в най-дивата му част, наречена „Рембъл“. Не е помръднала от половин час. Следователно или е мъртва, или спи, или е захвърлила обувките си. Бога ми, Габриел! Завърти се натам, моля те като приятел. Трябва да я намерим преди полицията!

Кийн се отдаде на размисъл няколко секунди.

— Габриел? Още ли си на линия? — обезпокои се Томас.

— Кажи ми нещо повече за нея. Видях, че преди четири дни си й имплантирал подкожен генератор.

— Да — потвърди Крейг. — Последен модел: напълно миниатюризиран, малко по-голям от симкарта. Ще видиш, впечатляващо е.

— Защо не си пристъпил към втората част на интервенцията и не си поставил електродите?

— Защото на следващия ден тя побесня. Отричаше всички факти от действителността. Ако прибавиш и амнезията…

— Тоест?

— Шефер страда от антероградна амнезия[2], свързана с отричането на болестното й състояние. Съзнанието й пренебрегва всички факти, случили се след откриването на Алцхаймер.

— Не трупа нови спомени, така ли?

— Не, след една вечер с обилно пиене, точно след като Клузо й съобщил диагнозата. Всяка сутрин, когато се събуди, паметта й сякаш се ражда отново. Тя не знае, че е болна и вярва, че предишната вечер е празнувала по „Шан-з-Елизе“. Забравила е и че от три месеца е в отпуск по болест.

Габриел обобщи.

— Известно ни е, че отричането на очевидното и изчезването на паметта са част от характеристиките на болестта…

— Само че тази млада жена въобще не изглежда като болна. Интелектуално е напълно съхранена и притежава твърд характер.

Габриел въздъхна дълбоко. Никой друг не умееше като Крейг да възбужда любопитството му. И очевидно случаят с тази французойка беше загадка.

— Добре, съгласен съм, ще отида да видя дали ще я намеря.

— Благодаря ти, стари приятелю! Спасяваш ме! — възкликна Томас.

— Но не ти обещавам нищо! — уточни Кийн.

— Ще успееш, не се съмнявам! Ще ти изпратя точните координати на джиесема. Обади ми се, щом научиш нещо ново.

Габриел затвори телефона с неприятното чувство, че се е подвел. Откакто се върна в Ню Йорк, той създаде в Астория собствена медицинска структура, специализирана в спешните психиатрични намеси по домовете. Изпрати есемес на секретарката си, за да я помоли да извика заместника му, който да осигури протичането на работата сутринта.

След това бързо облече дрехите си от предната вечер — тъмни джинси, светлосиня риза, черно сако, светлобежов тренчкот и кецове „Конвърс“, — а после отвори вратата на гардероба, където беше оставил медицинската си чанта. В кожен несесер прибра спринцовка, пълна с мощно упоително средство. В края на краищата девойката беше въоръжена, следователно потенциално опасна. Сложи всичко в дипломатическото си куфарче и напусна стаята.

Когато стигна до рецепцията, помоли портиера да му извика такси и междувременно си даде сметка, че е оставил в стаята обслужващото електронно устройство, което управляваше сигурността на куфарчето. Ако се отдалечеше на повече от двайсет и пет метра от рецептора, алармата и електрическият заряд трябваше да се включат автоматично.

Тъй като таксито му пристигна, реши да не се качва отново в стаята, за да не губи време и повери куфарчето на съхранение в хотела.

В замяна, служителят му даде малък картонен правоъгълник, талон, на който беше изписан номер 127.

Красиво съчетани, двете букви Г и Х представляваха дискретно лого.

[1] Йохан Кристиан Фридрих Хьолдерлин (1770–1843) е немски поет и писател, предшественик на романтизма. Преводът от стихотворението „Патмос“ е от Владимир Сабоурин. ↑

[2] Антероградна амнезия е неспособност пациентът да придобива нови дълготрайни спомени. ↑

25
Малко преди

и след първото трепване на клепаните й я разпознах: беше тя, нечаканата и чаканата.

Албер Коен[1]

Манхатън

7:15 сутринта

Четирийсет и пет минути преди първата среща между Алис и Габриел

Приятна джазова музика се разнасяше в купето на таксито.

На Габриел бяха необходими само няколко секунди, за да разпознае култовия запис: Бил Евънс[2] изпълняваше „Всичко е за теб“ от Коул Портър[3], запис на живо от клуба „Вилидж Вангард“ през 1961 г. Макар да не можеше да свири на какъвто и да било инструмент, психиатърът обожаваше джаза и обикаляше концертните зали, любопитен за всеки непознат звук и жаден отново да изпита чувствата, които като студент беше открил, благодарение на тази музика в клубовете на Чикаго.

Заради строителни работи по „Харисън“ таксито дълго си пробива път, за да стигне до „Хъдзън Стрийт“. На задната седалка Габриел продължаваше да чете досието на Алис Шефер от екрана на джиесема си. Подготвена от психолог от клиниката, последната част от документа представляваше подробна биографична бележка с откъси от френски всекидневници и седмичници, които бяха представени в превод. Всички текстове споменаваха серийния убиец Ерик Вон, който тероризирал френската столица през 2011 година. Афера, за която Габриел никога не беше чувал да се говори. Големината на екрана на смартфона и поклащанията на колата не улесняваха четенето. Проследявайки първите отзиви в пресата, Габриел си помисли, че става дума за разследване, над което Алис е работила и изпита чувството, че се намира в един от онези трилъри, които обичаше да поглъща, когато пътуваше във влак или в самолет.

След това попадна на четири страници от „Пари Мач“, където се говореше за драмата на Алис: младата полицайка беше преследвала убиеца, но също се нареждаше сред неговите жертви. Побиха го студени тръпки: Вон почти я беше изкормил, беше убил бебето й с няколко удара с нож и я беше оставил да умира в локва кръв. Нещастието не идва само: съпругът й беше катастрофирал с колата, когато бързал към нея в болницата.

Изпаднал в шок, на Габриел му се догади. В един момент му се стори, че ще повърне двете чаши кафе. Докато колата летеше по Осмо Авеню, той остана няколко минути неподвижен, с нос, залепен за прозореца. Как е възможно съдбата да се е нахвърлила толкова жестоко върху тази жена? Откъде беше дошъл и Алцхаймер, при положение, че нямаше трийсет и осем години?

* * *

Започна да се зазорява и първите слънчеви лъчи си пробиха път през гората от небостъргачи. Таксито мина по „Сентръл Парк Уест“ и остави Габриел на пресечката на 72 улица, точно при западния вход на парка.

Психиатърът подаде банкнота на шофьора и затвори вратата. Въздухът беше свеж, а небето чисто и безоблачно, предвещаваше хубав есенен ден. Той се огледа наоколо. Движението започваше да се оживява. По авенюто, количките за гевречета бретцели и за хотдог вече бяха заели местата си. Срещу сградата „Дакота“ уличен продавач подреждаше на тротоара афиши, фланелки и сувенири с лика на Джон Ленън.

Габриел влезе в парка, където цареше спокойна атмосфера. Отмина триъгълната градина на „Строубери Филдс“ и слезе по пътя, който се простираше покрай водната каскада до гранитния свод на фонтана „Чери Хил“. Светлината беше красива, въздухът — свеж и сух, а мястото изглеждаше крайно оживено: хора тичаха, караха скейтбордове, колелета; разхождащи се с кучета се движеха сякаш в хармонизиран танц.

Габриел чу телефона в джоба на дрехата си. Есемес от Томас съдържаше точните координати на Алис Шефер. Според последните вести, младата жена все още се намираше от другата страна на моста, който пресичаше езерото.

Габриел се ориентира лесно: зад гърба му се очертаваха силуетите на кулите близнаци на Сан Ремо; по-далеч, пред него — терасата и фонтанът „Бетесда“; после наляво — чугуненият „Боу Бридж“, украсен с деликатни арабески. Той мина по дългия мост над езерото и навлезе в „Рамбъл“.

Психиатърът никога не беше стъпвал в най-дивата част на Сентръл Парк. Малко по малко отделните дръвчета и храстите отстъпиха място на истинска гора: брястове, дъбове, килим от мъх и изсъхнали листа, високи скали. Напредваше като зорко следеше координатите в телефона си, за да не се изгуби. Трудно му беше да повярва, че вековен лес расте само на няколко метра от най-посещаваната зона. Колкото по-гъста ставаше растителността, толкова намаляваше градският шум и почти изчезваше. Скоро чуваше само песните на птиците и шумоленето на листата.

Габриел изпусна топъл дъх в дланите си, за да ги загрее и отново погледна екрана. Мислеше си, че се е изгубил, когато се озова насред дива поляна.

Беше място извън времето, предпазвано от всичко под позлатената арка на короната на гигантски бряст. Светлината изглеждаше като нереална, сякаш пеперуди с прозрачни криле се рееха в небесата. Подгонени от лек вятър, жълти листа летяха във въздуха. Аромат на влажна земя и на разлагащи се растения се носеше в атмосферата.

В центъра на поляната, легнала на пейка, спеше жена.

* * *

Габриел внимателно се приближи. Това наистина беше Алис Шефер, свита на кълбо, облечена с кожено яке и с джинси. Изцапани със засъхнала кръв, ръкавите на блузата й се подаваха от якето. Габриел се разтревожи, помисли си, че е ранена. Но след като разгледа дрехата се досети, че кръвта е от Калеб Дюн, пазача в клиниката. Наведе се и почти докосна косите на младата французойка, заслуша се в дишането й и известно време съзерцава хилядите нюанси на отражението на русите й коси, крехкото и полупрозрачно лице, сухите бледорозови устни, от които излизаше топъл дъх.

Неочаквано вълнение го обзе и някакъв плам обхвана цялото му същество. Крехкостта и самотата на тази жена, които се излъчваха от изоставеното тяло, отекнаха в него като болезнено ехо. Бяха необходими само две секунди и един поглед, за да проехтят трите удара на съдбата и, обзет от ирационална сила, той да разбере, че ще стори всичко, за да помогне на Алис Шефер.

Времето беше кратко. Възможно най-деликатно претърси джобовете на якето на младата жена, намери портфейла й, белезници и оръжието на Калеб Дюн. Остави пистолета на мястото му, но взе белезниците и портфейла. Разгледа съдържанието му, откри полицейската карта на Шефер, снимка на рус къдрокос мъж и една ехография.

Ами сега?

Мозъкът му работеше трескаво. В съзнанието му се подреждаше сложен сценарий. Интрига, която се завърза от само себе си в таксито, докато слушаше джазовия пианист по радиото, четеше статиите за серийния убиец Вон и мислеше какво му е разказал Томас за антероградната амнезия на Алис и за отричането на болестта й.

Всяка сутрин, когато се събужда, паметта й странно се възражда. Тя не знае, че е болна и мисли, че предната вечер е празнувала на „Шан-з-Елизе“.

На свой ред той изпразни джобовете си, за да прецени с какво разполага: портфейл, джиесем, химикалка, швейцарско джобно ножче, талона за куфарчето, което остави на съхранение в хотела.

Трябваше да импровизира с всичко това. Времето щеше да му стигне. Елементите на пъзела се подреждаха в главата му с учудваща скорост. Сякаш изпаднал в просветление, за няколко секунди съобрази какъв план трябваше да следва.

Откри в телефона си номера на хотел „Гринуич“ и с химикалката го прекопира върху ръката на Алис, като се молеше тя да не се събуди.

След това за няколко секунди напусна поляната. На петдесетина метра на север откри малко езерце, над което минаваше дървен мост, а наоколо се издигаха късостволести плачещи дървета.

Ако се съди по многобройните хранилки, закачени по клоните, мястото — спокойно и тихо по това време — беше нещо като наблюдателен пункт, построен от орнитолозите в парка.

Габриел се зае с тренчкота си и разши подплатата, така че успя да отдели дълга и фина ивица, която приличаше на превръзка. Свали сакото, вдигна ръкава на ризата и с швейцарското джобно ножче издълба от вътрешната част на ръката си поредица от шест цифри — 141 197, — отговаряща на комбинацията на двете ключалки от куфарчето. Гримасничеше от болка, когато острието се забиваше в кожата му и нараняваше епидермиса. Ако сега се появеше горски пазач, трудно можеше да му обясни какви ги върши.

Зави окървавената си ръка с превръзката. Свали ръкава на ризата си, облече сакото и прибра в тренчкота своя портфейл, портфейла на Алис, швейцарското ножче, часовника си и химикалката.

След това реши да се обади на Томас.

— Кажи ми, че си я намерил и че е жива! — примоли се приятелят му.

— Да, спи на пейка в гористата зона на парка.

— Опита ли се да я събудиш?

— Все още не, но трябва да го сторя, преди някой да се е появил.

— Взе ли пистолета на Дюн?

— Засега не.

— Какво чакаш?

— Слушай, ще се опитам да я доведа в клиниката, но нежно, както аз си зная, следвайки своите правила.

— Твоя воля — съгласи се Крейг.

Габриел присви очи и почеса главата си.

— Според теб кого ще потърси тя, когато се събуди?

— Вероятно приятеля си и колега Сеймур Ломбар. Той й препоръча нашата клиника и плати за лечението.

— Трябва да го предупредиш. Каквито и да му ги плещи тя, помоли го да не говори нищо за болестта й. Кажи му да печели време и да следва инструкциите, които ще му даваме.

— Сигурен ли си в това, което правиш?

— В нищо не съм сигурен, но ако не си доволен, ела и я отведи.

На другия край на линията Крейг отговори с дълбока въздишка.

— И още: Агата пристигнала ли е в Ню Йорк?

— Обади ми се преди две минути. Кацнала е на летище „Кенеди“.

— Кажи й незабавно да дойде в Сентръл Парк. Северно от „Рамбъл“ ще намери малко езеро, заобиколено с азалии. Близо до дървен мост има дървета с хранилки за птиците. В най-голямата от тях ще оставя всичките си вещи, както и личните неща на Шефер. Помоли Агата да ги прибере, преди някой друг да ги е намерил. Кажи й също така да бъде готова да ми помогне ако й се обадя.

— Веднага ще я предупредя — успокои го Томас Крейг. — Кога ще се свържем отново?

— Когато ми бъде възможно. Безсмислено е да се опитваш да ме търсиш по джиесема, трябва да се освободя от него.

— Добре, късмет, приятелю.

— Последен въпрос: Алис Шефер има ли си приятел?

— Не, доколкото знам.

— А този тип, Сеймур?

— Струва ми се, че е гей. Защо питаш?

— Просто така.

* * *

Габриел затвори джиесема и го пъхна в тренчкота си, след това внимателно остави дрехата в най-голямата хранилка, която намери.

Върна се на поляната и установи с облекчение, че Алис не беше помръднала.

Дойде време за последните детайли. Извади от джоба си талона за дипломатическото куфарче и го сложи в джинсите на Алис. След това се наведе над китката на младата жена и много деликатно смени датата на часовника й, така че сега той показваше цяла седмица по-рано: 8 октомври вместо 15.

Накрая привърза едната метална гривна на белезниците към дясната китка на Алис и щракна другата около лявата си ръка.

Сега вече бяха неразделни. Оковани заедно за добро или лошо.

Хвърли ключа колкото се може по-надалече в храстите.

След това на свой ред легна на пейката, затвори очи и леко се подпря на рамото на младата жена.

Тежестта на мъжкото тяло сякаш събуди Алис.

Беше осем часът сутринта.

Приключението можеше да започне.

[1] Цитатът е от романа на Албер Коен „Дамата на сърцето му“ изд. „Галимар“, 1968. ↑

[2] Уилям Джон Евънс, наричан Бил Евънс (1929–1980) е известен американски джаз пианист. ↑

[3] Коул Портър (1891–1964) е знаменит американски композитор. ↑

26
Огледалата

Не би трябвало да оставяме огледалата, закачени на стените, както не държим на показ чековата си книжка и писма, признаващи противни престъпления.

Вирджиния Улф[1]

Отварям очи.

Разпознавам стаята: бяла, неорганична, извън времето. Под от вулканичен камък, чисти стени, гардероб и малко дървено бюро. Вътрешни широки капаци на прозорците разпръскват мека светлина. Декорация, която повече напомня за хотелски комфорт, отколкото за аскетизма на болнична стая.

Отлично зная къде се намирам: стая 6, болница „Себаго Котидж“, близо до Портланд, в щата Мейн. Зная и защо съм тук.

Надигам се върху възглавницата. Имам чувството, че около мен се простира ничия земя, представлявам нещо като мъртва звезда, отдавна изгаснала, но все още пръскаща светлина. Малко по малко възвръщам пълния си разум. Тялото ми почива, съзнанието ми се е освободило от тежко бреме, сякаш след дълго кошмарно пътуване, по време на което е прекосило чертозите на Мрака, на Съмненията и на Съня, сражавало се е с Цербер и е победило Фуриите, преди да се измъкне на повърхността.

Ставам, правя няколко крачки боса и отварям прозореца. Леденият въздух, който нахлува в стаята, ме освежава. Панорамата пред очите ми спира дъха. Заобиколено от борова гора със стръмни склонове, езерото Себаго разплисква кобалтовите си води в продължение на километри. Истинско бижу от лазурит сред иглолистния лес. Огромна скала във формата на замък е надвиснала над брега.

— Здравейте, госпожице Шефер.

Изненадана, рязко се обръщам. Не съм забелязала седналата в един ъгъл на стаята медицинска сестра от азиатски произход, която ме наблюдава мълчаливо.

— Надявам се, че се чувствате добре. Доктор Кийн ви чака край езерото.

— Доктор Кийн ли?

— Той ме помоли да ви съобщя за него щом се събудите.

Тя се приближава до прозореца и сочи нещо на хоризонта. Присвивам очи и виждам Габриел, който е отворил капака на шелбито. Отдалеч ми маха с ръка, сякаш ме кани да се присъединя към него. В гардероба откривам куфара, който носех със себе си. Нахлузвам джинси, бродиран пуловер, яке, обувам чифт тежки обувки и излизам през вратата.

* * *

Движа се, хипнотизирана от безкрайната синева на повърхността на езерото.

Сега всичко в главата ми е ясно. Спомените са силни, подредени в класьора на паметта ми. Първо обезпокоителната диагноза на Клузо, откритието на Сеймур за съществуването на болницата „Себаго Котидж“, усилията от негова страна да бъда приета в заведението, заминаването ми за Съединените щати, първите ми дни в клиниката, имплантирането на церебрален пейсмейкър, последвано от обхваналата ме паника, категоричното ми отричане, че съм болна, бягството ми от болницата, схватката ми с пазача, отиването ми в Ню Йорк и последвалото ми озоваване на пейката в Сентръл Парк.

След това дойде ред на неочакваната среща с този странен тип Габриел Кийн. Игри на съдбата, по време на които се възродиха най-угнетяващите ме страхове: призракът на Ерик Вон, загубата на бебето, травмата от смъртта на Пол, съмненията за лоялността на баща ми и на Сеймур. И все така, отказът ми да приема реалното си здравословно състояние, дотам, та живеех с убеждението, че съм се събудила сутринта на 8 октомври, докато всъщност беше седмица по-късно.

— Здравейте, Алис, надявам се, че спахте добре — посреща ме Кийн и затваря капака на колата.

Той носи панталон с широки джобове, голям колан, кадифена жилетка. Брадясал е, косите му са разрошени, а очите — с черни кръгове, но блестят. Следите от смазка, като индиански рисунки по лицето му, още повече го карат да прилича на автомобилен монтьор. Само на лекар не прилича.

Тъй като аз мълча, той се опитва да завърже разговор.

— Съжалявам за упоителната инжекция. Това беше единственият начин да ви отпратя в ласките на Морфей.

Взема пъхнатата зад ухото си цигара и я пали със стара бензинова запалка. Вече знам, че този мъж не е Вон. Но кой е той всъщност? Сякаш е прочел мислите ми, подава ръката си, която е цялата в смазка.

— Габриел Кийн, психиатър — представя се той официално.

Отказвам да отвърна на поздрава му.

— Джазмен, фокусник, специален агент на ФБР, психиатър… Вие сте крал на лъжите.

Той се усмихва измъчено.

— Разбирам, че сте ми ядосана, Алис. Извинете ме, че ви мамих, но този път се заклевам, че не лъжа.

Както често се случва, усещам, че ченгето в мен надделява и го затрупвам с въпроси. Научавам, че бившият му съдружник и директор на болницата Томас Крейг го помолил да ме намери в Ню Йорк и да ме доведе тук.

— Но защо се представихте за джаз пианист? Откъде измислихте Дъблин? Защо бяха необходими белезниците, талонът за куфарчето и надписът на ръката ми? За какво беше целият този цирк?

Той жадно всмуква дима от цигарата.

— Част от сценарий, измислен набързо.

— Сценарий ли?

— Постановка на своеобразна ролева психоаналитична игра, ако предпочитате.

Срещайки недоверчивия ми поглед, Габриел разбира, че трябва да продължи с разкритията.

— Налагаше се да престанете да отричате заболяването си. Да се сблъскате с химерите си, за да се освободите от тях. Това е работата ми — да реконструирам хората, да се опитвам да възвръщам подредбата в съзнанието им.

— И измислихте този „сценарий“ просто така?

— Пробвах да се вмъкна във вашата логика, във вашия начин на мислене. Това е най-ефикасният метод за установяване на контакт. Импровизирах, като се ръководех от онова, което ми разказвахте и от решенията, които вземахте.

Поклащам глава.

— Не, нещата не се връзват, не е възможно.

Той ме поглежда прямо.

— И защо?

В мислите ми предишният ден преминава на забавен ход. Колкото повече образи се трупат, толкова се увеличават и въпросите.

— Кървящите цифри на ръката ви?

— Гравирах ги сам с швейцарско джобно ножче.

Не мога да повярвам в това, което чувам.

— Талонът от хотел „Гринуич“?

— Там прекарах нощта след конгреса.

— А дипломатическото куфарче?

— То е мое. Алармата и електрическата искра се включват автоматично, щом куфарчето се отдалечи на повече от двайсет и пет метра от радио-телекомандата.

— Чипът в обувката?

— Всички пациенти в клиниката носят подобен индикатор. Това е формалност, която се практикува в американските болници спрямо пациенти, страдащи от смущения на паметта.

— Но вие също носехте подобен бръмбар.

Ясно виждам сцената отново: пред вехтошарницата Габриел хвърля кеца си в кошче за боклук.

— Казах ви, че съм намерил, но вие не сте го виждали и ми повярвахте, без да проверите.

Той заобикаля колата, отваря багажника и вади оттам крик, след това — гаечен ключ кръстачка за смяна на спуканата гума на шелбито. Оставам смаяна, че толкова лесно съм се подвела.

— А цялата тази история с Вон?

— Търсех начин да ви накарам да напуснете Ню Йорк — обяснява той и се навежда, за да демонтира спуканата гума. — Прочетох в досието какво ви е причинил този Вон. Знаех, че ако ви пусна по следите му, мога да ви заведа навсякъде.

Усещам в мен да напира гневът. Способна съм да се нахвърля отгоре му и да го спукам от бой, но първо искам да бъда сигурна, че съм разбрала добре.

— Отпечатъците върху спринцовката естествено са ваши? Вон е мъртъв…

— Да, щом баща ви твърди, че той се намира три метра под земята, нямаме никакви основания да оспорваме версията му. Разбира се, ще запазя тайната. Обикновено не съм привърженик на самозащитата, но в подобен случай кой би могъл да го обвинява?

— А Сеймур?

— Крейг му се обади и го помоли да ни сътрудничи. По-късно аз на свой ред го потърсих и пожелах да ви предостави фалшиви следи, така че да се ориентирате към връщане в болницата.

— Кога? Ние непрекъснато бяхме заедно.

Той ме гледа и клати глава, присвил устни.

— Не непрекъснато, Алис: в Китайския квартал изчаках да излезете от помещението, за да помоля мъжа в заложната къща да ми разреши да се обадя по телефона. По-късно пред градинката в Дяволската кухня в Манхатън, останахте в колата и си мислехте, че търся приятеля си Кени от телефонна кабина.

На гарата, докато купувах билети, една възхитителна бабка ми позволи да използвам нейния телефон. В Астория, докато се къпехте, имах достатъчно време, за да използвам телефона в бара с наргилетата. Най-накрая, докато пътувахме, ви оставих в продължение на десетина минути с Барби под претекст, че трябва да си купя цигари.

— И през това време сте разговаряли със Сеймур?

— Той ми помогна да изглеждам убедителен в ролята на агент на ФБР. Трябва да призная, че се справи много по-добре, отколкото очаквах. Историята с трупа в захарната фабрика, където той никога не е стъпвал, беше негова идея.

— Мръсник!

— Той много ви обича, знаете това. Не всеки има късмета да случи на такъв приятел.

Поставя внимателно крика под колата и успява да я повдигне с няколко сантиметра. Като го гледам да се превива от болка, си спомням, че вчера вечерта му нанесох удар с нож, който несъмнено е предизвикал дълбоко разкъсване на мускула. Но не съм в настроение да се извинявам.

— А баща ми?

— О, той предизвика безпокойството ми. Не бяхме сигурни, че големият Ален Шефер ще се включи в играта. За щастие Сеймур успя да му отмъкне телефона.

Получавам удари като боксьор, прикован в единия край на ринга. Но искам да зная. Всичко да зная.

— Апартаментът в Астория? Вашият приятел Кени Форест?

— Кени не съществува. Измислих историята с музиканта, тъй като обожавам джаз. Колкото до апартамента — той е мой. Впрочем, дължите ми бутилка вино „Ла Таш“ 1999. Бях запазил еликсира от Романе-Конти за специален случай.

Струва му се, че хуморът му ще смекчи гнева ми. Всъщност ме провокира и изкарва извън нерви.

— Знаете къде да си я пъхнете тази бутилка! А защо собственичката на сградата госпожа Шаух не ви позна?

— Просто защото й се обадих от гарата и я помолих за дискретност.

Той развива болтовете и изважда спуканата гума, след което продължава да обяснява:

— Асистентката на Крейг, Агата, беше минала малко преди това, за да прибере всичко, което може да ме издаде: снимки, досиета, фактури… Много ме боли рамото… Може ли да ми подадете резервната гума?

— Направо се скрийте някъде. Разкажете ми за хижата в гората.

Габриел прави крачка встрани, проверява превръзката. Усилието е разкървавило раната, но той стиска зъби и грабва резервната гума.

— Хижата е наистина на Калеб Дюн. Аз помолих Агата да закачи на вратата трите снимки, които намерих в портфейла ви.

— Предполагам, че и шелбито е ваше?

— Спечелих го на покер, когато живеех в Чикаго — казва психиатърът като се изправя и избърсва ръцете си.

Непоносимо ми е да го слушам. Чувствам се принизена, унижена. Водейки ме за носа, Габриел ми отнема последното, което ми оставаше: убеждението, че още съм добро ченге.

— Признавам, че имах късмет — изтъква той. — На два пъти за малко да ме разкриете. Първо, когато настояхте да отидем заедно в лабораторията за изследване на кръвта и оставихме пробата.

Не съм сигурна, че го разбирам добре. Оставям го да продължи.

— Познавам Елиан, клиниката работи с нейната лаборатория отдавна. Нямах време да я предупредя, но тя не ме нарече „доктор“ пред вас!

Не се и опитвам да оценя иронията, скрита в анекдота.

— А вторият път?

— Вашият колега, Марешал. Там наистина се разминахме на два пръста от катастрофата. Първо, отдъхнах си, че той не знае за отстраняването ви от работа. След това, когато изпълни поръчката ви за охранителните камери, се задоволи да потърси изображение с регистрационния ви номер. Ако беше споменал в имейла си, че снимките са от преди една седмица, щеше да ме закопае!

Вдигам глава. Луда ярост се надига в мен и не мога да я контролирам. Буен поток от желание за съпротива и неприемане на несправедливостта обзема тялото ми. Навеждам се и грабвам гаечния ключ кръстачка. Ставам, насочвам се към Габриел и с все сила го удрям в корема.

[1] Вирджиния Улф (1891–1964) е британска романистка, есеистка, издателка и феминистка. Цитатът е от сборника с есета „Дамата в огледалото: размисли“ непреведен на български. ↑

27
Бели сенки

Да не се боим да казваме истината.

Овидий[1]

Нанасям втори удар с гаечния ключ кръстачка и Габриел рухва в прахоляка, сгънат на две, останал без дъх.

— Вие наистина сте мръсник на мръсниците!

Той се държи за корема. Аз продължавам да изливам гнева си.

— Всичко, което ми разказахте на сина си, за смъртта на сестрата на жена ви, ужасно е да измисляте подобни лъжи!

Опитва се да стане, скръства ръце и ги поставя пред гърдите си, за да избегне нов удар.

— Истина е, Алис! Тази част от историята е автентична! — кълне се той. — Само че не бях ченге, а психиатър доброволец в сдружение, което подпомагаше проститутките.

Пускам на земята железния инструмент и го оставям да се изправи.

— Съпругата ми наистина замина за Лондон и отведе сина ни — обяснява той и се опитва да диша дълбоко. — За да бъда близо до него, напуснах клиниката.

Въпреки признанието, продължавам да вилнея.

— Маскарадът ви е бил много забавен, нали? Но какво причинихте на мен?

Хвърлям се към него и го удрям с юмруци където намеря по тялото. Стена на глас:

— Какво ми причинихте?

Той хваща юмруците ми в големите си ръце.

— Сега се успокойте! — заповядва строго. — Сторихме всичко необходимо, за да ви помогнем.

Полъхва вятър. Треперя. Обсебена от разследването, почти съм оставила болестта на втори план.

* * *

Не мога да повярвам, че ще изтлея. Тази сутрин мислите ми са ясни и режат като бръснач. Стъклата на шелбито ми разкриват приятна картина: все още млада и стройна жена с правилни черти и с развени на вятъра коси. За съжаление, вече съм наясно с лъжливия и ефимерен характер на привидността. Зная, че сенилните плаки смразяват невроните ми и обездвижват мозъка ми. Зная, че времето ми е преброено.

— Трябва да се съгласите да проведем втората част от операцията — настоява Габриел.

— Вашата джаджа е безполезна. Тя е за будалите. Всички са наясно, че срещу Алцхаймер не може да се постигне нищо.

Той започва да говори по-нежно.

— Това твърдение е едновременно вярно и невярно. Чуйте, не зная какво са ви разправяли за тази операция. Затова пък нямам съмнения, че нашата клиника е специализирана в дълбоката електрическа стимулация на веригата на паметта и че тази процедура дава великолепни резултати.

Слушам го. Опитва се да бъде дидактичен.

— Благодарение на изключително фини електроди изпращаме електрически ток няколко волта в някои стратегически зони на мозъка: форникса и енториналния кортекс[2]. Тази стимулация произвежда микротрусове, които оказват ефект върху хипокампуса. Все още не познаваме напълно всички механизми на действие, но идеята е да се подобри активността на невроните.

— Това лечение обаче не лекува болестта.

— При много болни се наблюдава скромно, но показателно подобрение на епизодичната и на пространствената памет.

— Скромно ли? Гениално…

— Алис, опитвам се да ви кажа, че все още имаме прекалено малко опит. Истината е, че нашето не е точна наука. При някои оперирани пациенти изгубените спомени се събуждат, симптомите отстъпват или се стабилизират, но има и такива, при които не се случва нищо и за съжаление продължават да потъват в болестта.

— Виждате ли…

— Това, което виждам е, че нищо не е напълно сигурно и че симптомите могат да се развият бързо и да доведат до светкавична смърт, но могат и да се окажат в застой. При млади хора, когато болестта е открита в ранен стадий, има значителни възможности да бъде удържана. Такъв е и вашият случай, Алис.

Повтарям като на себе си:

— Да бъде удържана болестта.

— Да се спре развитието на заболяването, означава да се спечели време — натъртва той. — Научните открития напредват с всеки изминал ден. Сигурно е, че ще успеят.

— Да, след трийсет години.

— Може след трийсет години, може и утре. Вижте какво стана със СПИН. В началото на 80-те години на XX в. да бъдеш обявен за серопозитивен беше равностойно на смъртно наказание. След това се появиха зидовудинът и тритерапиите. Хората живеят по три десетилетия с болестта.

Навеждам глава и казвам уморено:

— Нямам сили. Затова изпаднах в паника след първата операция. Исках да се върна във Франция, да видя за последен път баща си и…

Той се доближава до мен и се втренчва в очите ми.

— И какво? Да си теглите куршума?

Отбягвам погледа му.

— Нещо такова, да.

— Смятах ви за по-смела.

— Кой сте вие да ми говорите за смелост?

Приближава се още. Челата ни почти се допират, приличаме на двама боксьори преди първия рунд.

— Оплаквайки нещастието си, не си давате сметка каква късметлийка сте. Имате приятел, който финансира лечението и впрегна всичките си връзки, за да ви включи в програмата на клиниката. Сигурно не знаете, но има огромна листа на чакащите за подобна медицинска намеса.

— Ами аз ще освободя едно място.

— Ясно е, че наистина не заслужавате грижите.

В момента, когато най-малко очаквам, виждам, че очите му заблестяват. Чета в тях гняв, мъка, бунт.

— Млада сте, умеете да се борите, вие сте най-решителната и най-упоритата жена, която съм срещал в живота си. Ако има някой, който може да се опре на болестта, то това сте вие! Можете да бъдете пример за останалите болни и…

— Не желая да бъда никакъв пример, Кийн! Никога няма да спечеля тази битка, стига сте дърдорили.

Той се възмущава.

— Значи свивате платната? Толкова е лесно действително! Искате да сложите край? Давайте! Чантата ви все още е на седалката и оръжието е вътре!

С твърда крачка Габриел се отдалечава в посока към болницата.

Той ме провокира. Дразни ме. Изморена съм. Не знае, че не бива да ми показва този път. Аз отдавна вървя по ръба на бездната. Отварям вратата на мустанга и вземам чантата.

Отварям я. Глокът е там, както и телефонът, чиято батерия е почти изтощена. Машинално пускам джиесема в джоба си, след това проверявам пълнителя на пистолета и го прибирам в колана си.

Слънцето се е изкачило високо в небето.

Гледам надалеч и замижавам, ослепена от сребърните отражения, които танцуват по езерото. Без да обръщам никакво внимание на Габриел се отдалечавам от колата и тръгвам по пристана.

Спокойното могъщество на пейзажа излъчва ведрина и хармония. Отблизо водата е прозрачна, почти тюркоазена.

Накрая все пак се обръщам. Габриел е далечен силует по алеята. Много е далеч, за да се опита да стори нещо.

Изваждам Глока и дишам дълбоко.

Опустошена съм, стопена, смазана. Намирам се накрая на безкрайно падане в бездната, което започна преди години.

Затварям очи. В главата ми се подреждат фрагменти от история, чийто край вече ми е ясен. Не съм ли била убедена дълбоко в себе си, че животът ми ще свърши именно така?

Сама, но свободна.

Както винаги съм се опитвала да живея.

[1] Цитатът е от „Героини“, вж. Овидий, „Елегии“, превод Георги Батаклиев, библ. „Световна класика“ на ИК „Народна култура“ 1994. ↑

[2] Лимбичната система е функционална система, изградена от няколко структури на главния мозък. Тя отговаря за емоциите, настроенията и паметта на индивида. Състои се от мозъчни гънки, форникс, хипоталамус, хипокампус и амигдала. Амигдалата и хипокампусът са две части от първичния обонятелен мозък, от които по-късно се развиват кортексът и неокортексът. ↑

28
Сърце за двама

Единствените пътища, които си струва да бъдат изминати, са тези, които водят навътре в нас.

Шарл Жюлие[1]

Слагам студеното дуло на оръжието в устата си.

Трябва да запазя самообладание. Да не се превърна в жената с мъртвата памет. В безпомощна нещастница, затворена завинаги в болничната стая.

Предстои ми да реша по какъв път ще поеме съществуването ми.

Да бъда категорична и ясна.

Никой не може да ми отнеме това.

Последната ми свобода.

Със затворени очи, виждам в съзнанието си да дефилират мигове от щастливите дни с Пол. Хиляди кадри, които вятърът отвява и отнася в атмосферата, отваряйки проход към небесата.

Изведнъж го забелязвам как държи ръката на баща си. Детето, на което не бяхме избрали име и което никога няма да бъде кръстено. Детето, което не познавам, но чието лице съм си представяла хиляди пъти.

Те са тук, и двамата, в доброжелателните мрачини.

Двамата мъже на живота ми.

Усещам как сълзите се стичат по страните ми. Не отварям очи, дулото е в устата ми, пръстът е на спусъка. Още миг и ще отида при тях.

Тогава детето пуска ръката на Пол и прави няколко крачки към мен… Колко е красиво… Вече не е бебе. Малко момченце е. С риза на карета и подвит панталон. На колко е години? На три, може би четири? Оставам хипнотизирана от чистотата на погледа му, от невинността на изражението му, от обещанията и предизвикателствата, които прочитам в очите му.

— Мамо, страх ме е, ела с мен, моля те.

Гласът му ме вика. Подава ми ръка.

Мен също ме е страх.

Въздействието е невероятно. Разридавам се. Знам, че детето не е действително. Само проекция на съзнанието ми е.

— Ела, моля те! Мамо…

Идвам…

Пръстът ми е на спусъка. Някаква пропаст зейва в мен. Усещам напрежение в цялото си тяло, сякаш фаталната пукнатина, която нося в себе си от детството, се разширява.

Това е историята на тъжно и самотно момиче, което никъде и никога не е намерило мястото си. Човек бомба, която е готова да експлодира. Тенджера под налягане, а в нея отдавна ври озлобление, незадоволеност, желание да бъдеш другаде.

Натисни спусъка. Стреляй. Болката и мъката незабавно ще изчезнат. Направи го сега. Имаш смелостта, прозорливостта, слабостта… Избрала си точния момент.

Нещо започва да трепери откъм бедрото ми.

Джиесемът вибрира в джоба.

Опитвам се да ги задържа, но Пол и детето изчезват. Гневът отстъпва пред тъгата. Отварям очи, изваждам пистолета от устата си и включвам телефона. Чувам гласа на Габриел.

— Не правете това, Алис.

Обръщам се. Той е на петдесетина метра зад мен, приближава.

— Казахме си всичко, Габриел.

— Не е така.

Вия от безнадеждност:

— Оставете ме на мира! Боите се за кариерата си, нали? Пациентка, която иска да си пръсне мозъка в хубавата ви клиника, това ще предизвика суматоха, нали?

— Вие не сте ми пациентка, Алис.

Идвам на себе си.

— Как така?

— Отлично знаете. Лекарят няма право да се влюбва в пациентите си.

— Последният ви опит е патетичен, Кийн!

— А защо си мислите, че поех всичките рискове? — заявява той и пристъпва една крачка напред. — Изпитах нещо към вас още когато ви видях да лежите на пейката.

— Ставате смешен.

— Не играя роля, Алис.

— Ние не се познаваме.

— Струва ми се, че не е така. По-скоро вече знаем всичко един за друг.

Отблъсквам го.

— Вие, фустогонецът, да сте влюбен в мен? „По едно момиче във всяко пристанище“: да не мислите, че не си спомням девиза ви?

— Лъжа, за да придам плътност на героя си — джазмен!

— Готов сте да чукате всичко, което мърда!

— Намирам ви за умопомрачително хубава, Алис. Обичам лошия ви характер, това, че винаги имате готов отговор. Никога не съм се чувствал толкова добре с друга.

Гледам го, без да мога да произнеса нито дума. Откровеността в думите му ме изумява. Истина е, че е рискувал кожата си заради мен. Вчера вечерта дори бях на крачка от, това да го застрелям.

Той настоява.

— Бих желал да направя хиляди неща с теб: да ти говоря за книгите, които обичам, да ти покажа квартала, където пораснах, да ти приготвя специалната си рецепта за макарони със сирене и трюфели, да…

Сълзите отново замрежват погледа ми. Думите на Габриел ме обгръщат с нежността си и изпитвам желание да се отдам на това усещане. Спомням си първия път, когато видях лицето му на пейката в Сентръл Парк. Виждам го отново в магазина за играчки, обвит в мантията, да прави фокуси, за да забавлява децата.

Но въпреки всичко го прекъсвам:

— Тази жена, която твърдите, че обичате, Габриел… Отлично знаете, че след няколко месеца тя ще изчезне. Няма да ви разпознава. Ще се обръща към вас с „господине“ и ще трябва да я затворите в болнична стая.

— Възможно е и това, но не е сигурно. Готов съм да поема риска.

Изпускам телефона, точно в момента, когато батерията му бере душа.

Габриел е на по-малко от десет метра пред мен.

— Ако някой реши да влезе в битката, то това си ти, нали разбираш?

Сега вече е само на няколко сантиметра.

— Но нищо не зависи от мен.

— Ще се борим двамата, Алис. Вярвам, че сме отличен екип?

— Страх ме е! Много ме е страх…

Вихрушка вдига прах и разклаща позлатените иглички на боровете. Студът изгаря пръстите ми.

— Знам колко ще бъде трудно, но ще има…

[1] Шарл Жюлие (1934) е френски поет, писател и драматург; през 2013 г. получава наградата „Гонкур“ за поезия. Цитатът е от есеистичната му книга „В светлината на сезоните: писма до далечна приятелка“, изд. „ПОЛ“, 1991. ↑

Ще има…

Ще има ясни утрини, а също и облачни.

Ще има дни на съмнение, дни на страх, празни и сиви часове в чакалните с мирис на болница.

Ще има леки, пролетни, младежки мигове, когато болестта ще изглежда забравена.

Сякаш никога не е съществувала.

След това животът ще продължи.

И ти ще се закачиш за него.

* * *

Ще ги има гласът на Ела Фицджералд, китарата на Джим Хол[1], мелодията на Ник Дрейк[2], завърнала се от миналото.

Ще има разходки по брега на морето, миризма на окосена трева, цвят на безкрайно небе.

Ще има дни на риболов при отлив.

Шалове, които ни предпазват от вятъра.

Пясъчни замъци, които устояват на гневните вълни.

И каноли[3] с лимон, излапани набързо по улиците на Норт Енд.

* * *

Ще има къща на сенчеста улица. Чугунени осветителни стълбове. Рижава котка, скоклива, голямо добродушно куче.

Ще има зимна утрин, когато ще закъснея за работа.

Ще прескачам през три стъпала по стълбището. Ще те целуна набързо, ще грабна ключовете си.

Вратата, павираната алея, моторът бръмчи.

И на първия червен светофар ще открия, че вместо ключодържател съм взел биберон.

* * *

Ще има…

Пот, кръв, първият вик на бебе.

Размяна на погледи.

Договор за вечността.

Биберони на всеки четири часа, струпани пакети с памперси, дъжд по прозорците, слънце в сърцето ти.

* * *

Ще има…

Специална масичка за повиване, коритце, ушни възпаления, менажерия от плюшени играчки, пеещи люлки.

Усмивки, разходки в парка, първи стъпки, детско колелце по алеята.

Преди сън, истории за принцове, които побеждават дракони.

Рождени дни и нови учебни години. Карнавали, магнитни фигурки на животинчета, закачени по хладилника.

Боеве със снежни топки, фокуси, филии с конфитюр за закуска.

* * *

И времето ще тече.

Ще има други престои в болницата, други прегледи, други тревоги, други лекарства.

Всеки път ти ще излизаш от битката със страх в корема, със свито сърце, без по-добро оръжие от желанието ти да живееш още.

Всеки път ще си казваш, че каквото и да ти се случи сега, всички тези моменти, изтръгнати от безнадеждността, са си стрували да бъдат изживени.

И че никой никога не може да ти ги отнеме.

[1] Джим Хол (1930–2013)е американски джазов китарист и композитор. ↑

[2] Николас Родни „Ник“ Дрейк (1948–1974) е английски певец и композитор, известен с тъжните си песни под съпровод на акустична китара. ↑

[3] Каноли е традиционен италиански десерт. ↑

Благодаря

На Ингрид,

На Едит Льоблонд, Бернар Фиксо и Катерин дьо Ларузиер.

На Силви Анжел, Александр Лабрус, Жак Бартолети и Пиер Коланж.

На Валери Тайлефер, Жан-Пол Кампос, Бруйо Барбет, Виржини Планкар, Каролин Сер, Стефани льо Фол и на Изабел дьо Шарон.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.